niin se veden tuoksusta versoo jälleen ja tekee oksia niinkuin istukas.


Mutta mies kun kuolee, makaa hän martaana; kun ihminen on henkensä heittänyt, missä hän on sitten?


Vesi juoksee pois järvestä, ja joki tyhjenee ja kuivuu;


niin ihminen lepoon mentyänsä ei enää nouse. Ennenkuin taivaat katoavat, eivät he heräjä eivätkä havahdu unestansa.


Oi, jospa kätkisit minut tuonelaan, piilottaisit minut, kunnes vihasi on asettunut, panisit minulle aikamäärän ja sitten muistaisit minua!


Kun mies kuolee, virkoaako hän jälleen henkiin? Minä vartoaisin kaikki sotapalvelukseni päivät, kunnes pääsyvuoroni joutuisi.


Sinä kutsuisit, ja minä vastaisin sinulle, sinä ikävöitsisit kättesi tekoa.


Silloin sinä laskisit minun askeleeni, et pitäisi vaaria minun synnistäni;


rikokseni olisi sinetillä lukittuna kukkaroon, ja pahat tekoni sinä peittäisit piiloon.


Mutta vuorikin vyöryy ja hajoaa, ja kallio siirtyy sijaltansa,


vesi kuluttaa kivet, ja rankkasade huuhtoo pois maan mullan; niin sinä hävität ihmisen toivon.


Sinä masennat hänet iäksi, ja hän lähtee; sinä muutat hänen muotonsa ja lähetät hänet menemään.


Kohoavatko hänen lapsensa kunniaan - ei hän sitä tiedä, vaipuvatko vähäisiksi - ei hän heitä huomaa.


Hän tuntee vain oman ruumiinsa kivun, vain oman sielunsa murheen."


Sitten teemanilainen Elifas lausui ja sanoi:


"Vastaako viisas tuulta pieksämällä, täyttääkö hän rintansa itätuulella?


Puolustautuuko hän puheella, joka ei auta, ja sanoilla, joista ei ole hyötyä?


Itse jumalanpelonkin sinä teet tyhjäksi ja rikot hartauden Jumalaa rukoilevilta.


Sillä sinun pahuutesi panee sanat suuhusi, ja sinä valitset viekasten kielen.


Oma suusi julistaa sinut syylliseksi, enkä minä; omat huulesi todistavat sinua vastaan.


Sinäkö synnyit ihmisistä ensimmäisenä, luotiinko sinut ennenkuin kukkulat?


Oletko sinä kuulijana Jumalan neuvottelussa ja anastatko viisauden itsellesi?


Mitä sinä tiedät, jota me emme tietäisi? Mitä sinä ymmärrät, jota me emme tuntisi?


Onpa meidänkin joukossamme harmaapää ja vanhus, isääsi iällisempi.


Vähäksytkö Jumalan lohdutuksia ja sanaa, joka sinua piteli hellävaroin?


Miksi sydämesi tempaa sinut mukaansa, miksi pyörivät silmäsi,


niin että käännät kiukkusi Jumalaa vastaan ja syydät suustasi sanoja?


Kuinka voisi ihminen olla puhdas, kuinka vaimosta syntynyt olla vanhurskas!


Katso, pyhiinsäkään hän ei luota, eivät taivaatkaan ole puhtaat hänen silmissänsä,


saati sitten ihminen, inhottava ja kelvoton, joka juo vääryyttä niinkuin vettä.


Minä julistan sinulle, kuule minua, minä kerron, mitä olen nähnyt,


mitä viisaat ilmoittavat, salaamatta, mitä olivat isiltänsä saaneet,


niiltä, joille yksin maa oli annettuna ja joiden seassa ei muukalainen liikkunut:


`Jumalattomalla on tuska koko elämänsä ajan, ne vähät vuodet, jotka väkivaltaiselle on määrätty.


Kauhun äänet kuuluvat hänen korvissansa, keskellä rauhaakin hänet yllättää hävittäjä.


Ei usko hän pääsevänsä pimeydestä, ja hän on miekalle määrätty.


Hän harhailee leivän haussa: missä sitä on? Hän tuntee, että hänen vierellään on valmiina pimeyden päivä.


Tuska ja ahdistus kauhistuttavat häntä, masentavat hänet niinkuin kuningas valmiina hyökkäykseen.


Koska hän ojensi kätensä Jumalaa vastaan ja pöyhkeili Kaikkivaltiasta vastaan,


ryntäsi häntä vastaan niska jäykkänä, taajain kilvenkupurainsa suojassa;


koska hän kasvatti ihraa kasvoihinsa ja teki lanteensa lihaviksi,


asui hävitetyissä kaupungeissa, taloissa, joissa ei ollut lupa asua,


jotka olivat määrätyt jäämään raunioiksi, sentähden hän ei rikastu, eikä hänen omaisuutensa ole pysyväistä, eikä hänen viljansa notkistu maata kohden.


Ei hän pääse pimeydestä; tulen liekki kuivuttaa hänen vesansa, ja hän hukkuu hänen suunsa henkäyksestä.


Älköön hän turvatko turhuuteen - hän pettyy; sillä hänen voittonsa on oleva turhuus.


Mitta täyttyy ennen aikojaan, eikä hänen lehvänsä vihannoi.


Hän on niinkuin viinipuu, joka pudottaa raakaleensa, niinkuin öljypuu, joka varistaa kukkansa.


Sillä jumalattoman joukkio on hedelmätön, ja tuli kuluttaa lahjustenottajan majat.


He kantavat tuhoa ja synnyttävät turmiota, ja heidän kohtunsa valmistaa petosta.`"


"Tuonkaltaista olen kuullut paljon; kurjia lohduttajia olette kaikki.


Eikö tule jo loppu tuulen pieksämisestä, vai mikä yllyttää sinua vastaamaan?


Voisinhan minä myös puhua niinkuin tekin, jos te olisitte minun sijassani; voisin sommitella sanoja teitä vastaan ja ilkkuen nyökytellä teille päätäni,


rohkaista teitä suullani ja tuottaa huojennusta huulteni lohduttelulla.


Jos puhun, ei tuskani helpota, ja jos lakkaan, lähteekö se sillä?


Mutta nyt hän on minut uuvuttanut. Sinä olet hävittänyt koko minun joukkoni


ja olet minut kukistanut - siitä muka tuli todistaja - ja raihnauteni nousi minua vastaan, syyttäen minua vasten silmiä.


Hänen vihansa raateli ja vainosi minua, hän kiristeli minulle hampaitansa. Viholliseni hiovat katseitaan minua vastaan,


he avaavat minulle kitansa ja lyövät häväisten minua poskille; kaikki he yhtyvät minua vastaan.


Jumala jättää minut poikaheittiöiden valtaan ja syöksee minut jumalattomain käsiin.


Minä elin rauhassa, mutta hän peljätti minut, hän tarttui minua niskaan ja murskasi minut. Hän asetti minut maalitaulukseen;


hänen nuolensa viuhuvat minun ympärilläni. Hän halkaisee munuaiseni säälimättä, vuodattaa maahan minun sappeni.


Hän murtaa minuun aukon toisensa jälkeen ja ryntää kimppuuni kuin soturi.


Minä ompelin säkin iholleni ja painoin sarveni tomuun.


Minun kasvoni punoittavat itkusta, ja silmäluomillani on pimeys,


vaikkei ole vääryyttä minun käsissäni ja vaikka minun rukoukseni on puhdas.


Maa, älä peitä minun vertani, ja minun huudollani älköön olko lepopaikkaa!


Katso, nytkin on minun todistajani taivaassa ja puolustajani korkeudessa.


Ystäväni pitävät minua pilkkanansa - Jumalaan minun silmäni kyynelöiden katsoo,


että hän hankkisi miehelle oikeuden Jumalaa vastaan ja ihmislapselle hänen lähimmäistään vastaan.


Sillä vähän on vuosia edessäni enää, ja sitten menen tietä, jota en palaja."


"Minun henkeni on rikki raastettu, minun päiväni sammuvat, kalmisto on minun osani.


Totisesti, pilkka piirittää minua ja silmäni täytyy yhä katsella heidän ynseilyänsä.


Aseta puolestani pantti talteesi; kuka muu rupeaisi kättä lyöden minun takaajakseni?


Sillä sinä olet sulkenut ymmärrykseltä heidän sydämensä; sentähden sinä et päästä heitä voitolle.


Ystäviä kutsutaan osajaolle, mutta omilta lapsilta raukeavat silmät.


Minut on pantu kansoille sananlaskuksi; silmille syljettäväksi minä olen tullut.


Minun silmäni on hämärtynyt surusta, ja kaikki minun jäseneni ovat kuin varjo.


Tästä oikeamieliset hämmästyvät, ja viatonta kuohuttaa jumalattoman meno.


Mutta hurskas pysyy tiellänsä, ja se, jolla on puhtaat kädet, kasvaa voimassa.


Mutta te kaikki, tulkaa jälleen tänne; en löydä minä viisasta joukostanne.


Päiväni ovat menneet, rauenneet ovat aivoitukseni, mitä sydämeni ikävöitsi.


Yön he tekevät päiväksi; valo muka lähenee pimeydestä.


Jos kuinka toivon, on tuonela asuntoni; minä levitän vuoteeni pimeyteen,


minä sanon haudalle: `Sinä olet isäni`, ja madoille: `Äitini ja sisareni`.


Missä on silloin minun toivoni, ja kuka saa minun toivoani katsella?


Ne astuvat alas tuonelan salpojen taa, kun yhdessä lepäämme tomussa."


"Kuinka kauan te asetatte sanoille ansoja? Tulkaa järkiinne, sitten puhelemme.


Miksi meitä pidetään elukkain veroisina, olemmeko teidän silmissänne tylsät?


Sinä, joka raivossasi raatelet itseäsi - sinunko tähtesi jätettäisiin maa autioksi ja kallio siirtyisi sijaltansa?


Ei, jumalattomain valo sammuu, eikä hänen tulensa liekki loista.


Valo pimenee hänen majassansa, ja hänen lamppunsa sammuu hänen päänsä päältä.


Hänen väkevät askeleensa supistuvat ahtaalle, ja hänen oma neuvonsa kaataa hänet maahan.


Sillä hänen omat jalkansa vievät hänet verkkoon, hän käyskentelee katetun pyyntihaudan päällä.


Paula tarttuu hänen kantapäähänsä, ansa käy häneen kiinni;


hänelle on maahan kätketty pyydys, polulle häntä varten silmukka.


Kauhut peljättävät häntä kaikkialta ja ajavat häntä kintereillä kiitäen.


Nälkäiseksi käy hänen vaivansa, ja turmio vartoo hänen kaatumistaan.


Hänen ruumiinsa jäseniä kalvaa, hänen jäseniänsä kalvaa kuoleman esikoinen.


Hänet temmataan pois majastansa, turvastansa; hänet pannaan astumaan kauhujen kuninkaan tykö.


Hänen majassansa asuu outoja, hänen asuinpaikallensa sirotetaan tulikiveä.


Alhaalta kuivuvat hänen juurensa, ylhäältä kuihtuvat hänen oksansa.


Hänen muistonsa katoaa maasta, eikä hänen nimeänsä kadulla mainita.


Hänet sysätään valosta pimeyteen ja karkoitetaan maan piiristä.


Ei sukua, ei jälkeläistä ole hänellä kansansa seassa, eikä ketään jää jäljelle hänen asuntoihinsa.


Lännen asujat hämmästyvät hänen tuhopäiväänsä, idän asujat valtaa vavistus.


Näin käy väärintekijän huoneelle, näin sen asuinpaikalle, joka ei Jumalasta välitä."


"Kuinka kauan te vaivaatte minun sieluani ja runtelette minua sanoillanne?


Jo kymmenenkin kertaa olette minua häväisseet, häpeämättä te minua rääkkäätte.


Olenko todella hairahtunut, yöpyykö hairahdukseni minun luonani?


Tahi voitteko todella ylvästellä minua vastaan ja todistaa minun ansainneen häpeäni?


Tietäkää siis, että Jumala on tehnyt minulle vääryyttä ja on kietonut minut verkkoonsa.


Katso, minä huudan: `Väkivaltaa!` enkä saa vastausta; huudan apua, mutta ei ole mitään oikeutta.


Hän on aidannut tieni, niin etten pääse ylitse, ja on levittänyt pimeyden poluilleni.


Hän on riisunut minulta kunniani ja ottanut kruunun minun päästäni.


Hän repi minut maahan joka puolelta, niin että olen mennyttä, ja hän tempasi irti toivoni niinkuin puun.


Hän päästi vihansa syttymään minua vastaan ja piti minua vihollisenansa.


Hänen sotajoukkonsa tulivat yhdessä ja tekivät tiensä minua vastaan ja leiriytyivät minun majani ympärille.


Veljeni hän on minusta loitontanut; tuttavani ovat minusta aivan vieraantuneet.


Läheiseni ovat minusta luopuneet, ja uskottuni ovat unhottaneet minut.


Ne, jotka talossani majailevat, ja palvelijattareni pitävät minua muukalaisena, minä olen tullut vieraaksi heidän silmissään.


Minä kutsun palvelijaani, eikä hän vastaa; minun suuni täytyy nöyrästi rukoilla häntä.


Hengitykseni on vastenmielinen vaimolleni, hajuni on äitini pojista ilkeä.


Poikasetkin halveksivat minua; kun nousen, niin he puhuvat minusta pilkkojaan.


Kaikki seuratoverini inhoavat minua, ja ne, joita minä rakastin, ovat kääntyneet minua vastaan.


Luuni ovat tarttuneet nahkaani, ihooni, eikä minusta ole enää kuin ikenet jäljellä.


Armahtakaa minua, armahtakaa, te, minun ystäväni, sillä Jumalan käsi on minuun koskenut.


Miksi vainoatte minua niinkuin Jumala, ettekä saa kylläänne minun lihastani?


Oi, jospa minun sanani kirjoitettaisiin muistiin, jospa ne piirrettäisiin kirjaan,


rautataltalla ja lyijyllä hakattaisiin kallioon ikuisiksi ajoiksi!


Mutta minä tiedän lunastajani elävän, ja viimeisenä hän on seisova multien päällä.


Ja sittenkuin tämä nahka on yltäni raastettu ja olen ruumiistani irti, saan minä nähdä Jumalan.


Hänet olen minä näkevä apunani; minun silmäni saavat nähdä hänet - eikä vieraana. Munaskuuni hiukeavat sisimmässäni.


Kun sanotte: `Kuinka vainoammekaan häntä!` - minusta muka löydetään asian juuri -


niin peljätkää miekkaa, sillä viha on kohtaava miekanalaisia pahoja töitä, tietääksenne, että tuomari on."


Naemalainen Soofar lausui ja sanoi:


"Tuohon minun ajatukseni tuovat vastauksen, moisesta minun mieleni kuohuu.


Häpäisevää nuhdetta täytyy minun kuulla, mutta minun ymmärrykseni henki antaa minulle vastauksen.


Tuoko on sinulla tietoa ikiajoista asti, siitä saakka, kun ihminen maan päälle pantiin?


Ei, vaan jumalattomain riemu loppuu lyhyeen, ja riettaan ilo on vain silmänräpäys.


Vaikka hänen kopeutensa kohoaa taivaaseen ja hänen päänsä ulottuu pilviin asti,


katoaa hän kuitenkin ainiaaksi oman likansa lailla; jotka näkivät hänet, kysyivät: `Missä hän on ?`


Niinkuin uni hän lentää pois, eikä häntä enää löydetä, ja hän häipyy kuin öinen näky.


Silmä, joka häntä katseli, ei katsele häntä enää, eikä hänen paikkansa häntä enää näe.


Hänen poikiensa täytyy hyvittää köyhät, hänen kättensä on annettava pois hänen omaisuutensa.


Nuoruuden voimaa olivat täynnä hänen luunsa, mutta sen täytyi mennä maata multaan hänen kanssansa.


Vaikka paha onkin makeaa hänen suussaan, niin että hän kätkee sen kielensä alle,


säästää sitä eikä siitä luovu, vaan pidättää sitä keskellä suulakeansa,


niin muuttuu tämä ruoka hänen sisässään, tulee kyykäärmeiden kähyiksi hänen sisälmyksissänsä.


Hän nieli rikkautta, ja hänen täytyy se oksentaa pois, Jumala ajaa sen ulos hänen vatsastansa.


Kyykäärmeiden myrkkyä hän imi, kyyn kieli hänet tappaa.


Ei hän saa ilokseen katsella puroja, ei hunaja- ja kermajokia ja -virtoja.


Hänen on annettava pois hankkimansa, eikä hän saa sitä itse niellä; ei ole hänen ilonsa hänen voittamansa rikkauden veroinen.


Sillä hän teki vaivaisille väkivaltaa ja heitti heidät siihen, hän ryösti itselleen talon, eikä saa siinä rakennella.


Sillä hän ei tuntenut vatsansa ikinä tyytyvän, mutta ei pelastu hän himotulla tavarallaan.


Ei mikään säilynyt hänen ahmailultaan, sentähden hänen onnensa ei kestä.


Yltäkylläisyytensä runsaudessa on hänellä hätä, häneen iskevät kaikki kurjien kourat.


Kun hän on täyttämässä vatsaansa, lähettää Jumala hänen kimppuunsa vihansa hehkun ja antaa sen sataa hänen päällensä hänen syödessään.


Jos hän pakenee rautavaruksia, niin lävistää hänet vaskijousi;


kun hän vetää ulos selästään nuolen, käy hänen sappensa lävitse miekan salama. Kauhut valtaavat hänet,


kaikki pimeys on varattu hänen aarteilleen. Hänet kuluttaa tuli, joka palaa lietsomatta, se syö, mitä on säilynyt hänen majassansa.


Taivas paljastaa hänen pahat tekonsa, maa nousee häntä vastaan.


Minkä hänen talonsa tuotti, menee menojaan vihan päivänä niinkuin tulvavedet.


Tämä on jumalattoman ihmisen osa Jumalalta, perintöosa, jonka Jumala hänelle määrää."


"Kuulkaa, kuulkaa minun sanojani ja suokaa minulle se lohdutus!


Kärsikää minua, että saan puhua. Kun olen puhunut, pilkatkaa sitten.


Ihmisiäkö vastaan minä valitan? Tahi kuinka en kävisi kärsimättömäksi?


Kääntykää minuun, niin tyrmistytte ja panette kätenne suullenne.


Kun käyn ajattelemaan, niin kauhistun, ja vavistus valtaa ruumiini:


Miksi jumalattomat saavat elää, vanheta, jopa voimassa vahvistua?


Heidän sukunsa on vankkana heidän edessään, heidän jälkeläisensä heidän silmäinsä alla.


Heidän kotinsa ovat rauhassa, kauhuista kaukana; ei satu heihin Jumalan vitsa.


Hänen sonninsa polkee eikä turhaan, hänen lehmänsä poikii eikä kesken.


Poikansa he laskevat ulos niinkuin lammaslauman, heidän lapsensa hyppelevät leikiten.


He virittävät laulujaan vaskirummun ja kanteleen kaikuessa ja iloitsevat huilun soidessa.


He viettävät päivänsä onnessa, mutta äkkiä heidät säikähytetään alas tuonelaan.


Ja kuitenkin he sanoivat Jumalalle: `Mene pois meidän luotamme, sinun teistäsi emme tahdo tietää.


Mikä on Kaikkivaltias, että häntä palvelisimme? Ja mitä hyötyä meillä on siitä, että häntä rukoilemme?`


Katso, heidän onnensa ei ole heidän omassa kädessänsä. Jumalattomain neuvo olkoon minusta kaukana.


Kuinkapa usein jumalattomain lamppu sammuu ja heidät yllättää heidän turmionsa? Kuinkapa usein hän jakelee arpaosat vihassansa?


Ovatko he niinkuin tuulen vietävät oljet, niinkuin akanat, jotka tuulispää tempaa mukaansa?


Jumala muka säästää hänen lapsilleen hänen onnettomuutensa. Kostakoon hän hänelle itselleen, niin että hän sen tuntee.


Nähköön hän perikatonsa omin silmin, juokoon itse Kaikkivaltiaan vihan.


Sillä mitä hän välittää perheestänsä, jälkeensä jäävistä, kun hänen kuukausiensa luku on täysi!


Onko opetettava ymmärrystä Jumalalle, hänelle, joka taivaallisetkin tuomitsee?


Toinen kuolee täydessä onnessansa, kaikessa rauhassa ja levossa;


hänen astiansa ovat maitoa täynnä, ja hänen luunsa juotetaan ytimellä.


Toinen kuolee katkeralla mielellä, saamatta onnea maistaa.


Yhdessä he panevat maata multaan, ja madot peittävät heidät.


Katso, minä tunnen teidän ajatuksenne ja juonet, joilla mielitte sortaa minut.


Kun sanotte: `Missä on nyt mahtimiehen talo, missä maja, jossa jumalattomat asuivat?`


niin ettekö ole kysyneet maita kulkeneilta? Ette voi kieltää, mitä he ovat todeksi nähneet,


että paha säästetään onnettomuuden päivältä, vihan päivältä hänet saatetaan suojaan.


Kuka puhuu hänelle vasten kasvoja hänen vaelluksestaan, kuka kostaa hänelle, mitä hän on tehnyt?


Hänet saatetaan kalmistoon, ja hänen hautakumpuansa vaalitaan.


Kepeät ovat hänelle laakson turpeet. Kaikki ihmiset seuraavat hänen jäljessänsä, niinkuin epälukuiset ovat kulkeneet hänen edellänsä.


Kuinka tuotte minulle niin turhaa lohdutusta? Entä vastauksenne - niistä jää pelkkä petollisuus jäljelle."


Teemanilainen Elifas lausui ja sanoi:


"Taitaako ihminen hyödyttää Jumalaa? Ei, vaan ainoastaan itseään hyödyttää ymmärtäväinen.


Onko Kaikkivaltiaalla etua siitä, jos olet vanhurskas, tahi voittoa siitä, jos vaellat nuhteetonna?


Jumalanpelostasiko hän sinua rankaisee ja käy kanssasi oikeutta?


Eikö pahuutesi ole suuri ja sinun pahat tekosi loppumattomat?


Sillä otithan veljiltäsi pantin syyttä ja riistit vaatteet alastomilta.


Et antanut nääntyvälle vettä juoda, ja nälkäiseltä kielsit leivän.


Kovakouraisen omaksi tuli maa, ja vain korkea-arvoinen sai siinä asua.


Lesket sinä lähetit luotasi tyhjin käsin, ja orpojen käsivarret murskattiin.


Sentähden paulat nyt sinua ympäröivät, ja äkillinen peljästys kauhistuttaa sinut -


vai etkö näe pimeyttä? - ja vesitulva peittää sinut.


Eikö Jumala ole korkea kuin taivas? Katso, kuinka korkealla on tähtien päälaki.


Ja niin sinä sanot: `Mitäpä Jumala tietää? Voiko hän tuomita synkkäin pilvien takaa?


Pilvet ovat hänellä verhona, niin ettei hän näe; ja taivaanrannalla hän käyskentelee.`


Tahdotko seurata iänikuista polkua, jota pahantekijät vaelsivat,


ne, jotka kukistettiin ennen aikojaan ja joiden perustuksen virta huuhtoi pois,


jotka sanoivat Jumalalle: `Poistu meistä. Mitä voisi Kaikkivaltias meille tehdä?`


Ja kuitenkin hän oli täyttänyt heidän talonsa hyvyydellä. Mutta minusta on kaukana jumalattomain neuvo.


Hurskaat näkevät sen ja iloitsevat, ja viaton pilkkaa heitä:


`Totisesti, vastustajamme ovat hävinneet, ja mitä heistä jäi, kulutti tuli`.


Tee siis sovinto ja elä rauhassa hänen kanssaan, niin saavutat onnen.


Ota opetusta hänen suustaan ja kätke hänen sanansa sydämeesi.


Kun palajat Kaikkivaltiaan tykö, niin tulet raketuksi, jos karkoitat vääryyden majastasi kauas,


viskaat kulta-aarteesi tomuun ja Oofirin kullan joen kivien joukkoon.


Jos Kaikkivaltias tulee sinun kulta-aarteeksesi, sinun hopeaharkoiksesi,


silloin on ilosi oleva Kaikkivaltiaassa, ja sinä nostat kasvosi Jumalan puoleen.


Kun rukoilet häntä, niin hän kuulee sinua, ja sinä saat täyttää lupauksesi.


Jos mitä päätät, niin se sinulle onnistuu, ja sinun teillesi loistaa valo.


Jos tie painuu alaspäin, niin sinä sanot: `Ylös!` ja hän auttaa nöyrtyväistä.


Hän pelastaa senkin, joka ei ole viaton; sinun kättesi puhtauden tähden hän pelastuu."


"Tänäänkin on valitukseni niskoittelua! Minun käteni on raskas huokaukseni tähden.


Oi, jospa tietäisin, kuinka löytää hänet, jospa pääsisin hänen asunnolleen!


Minä esittäisin hänelle riita-asian ja täyttäisin suuni todisteilla.


Tahtoisinpa tietää, mitä hän minulle vastaisi, ja kuulla, mitä hän minulle sanoisi.


Riitelisikö hän kanssani suurella voimallansa? Ei, hän vain tarkkaisi minua.


Silloin käräjöisi hänen kanssaan rehellinen mies, ja minä pelastuisin tuomaristani ainiaaksi.


Katso, minä menen itään, mutta ei ole hän siellä; menen länteen, enkä häntä huomaa;


jos hän pohjoisessa toimii, en häntä erota, jos hän kääntyy etelään, en häntä näe.


Sillä hän tietää, kussa minä kuljen. Jos hän tutkisi minut, kullan kaltaisena minä selviäisin.


Hänen askeleissaan on minun jalkani pysynyt, hänen tietänsä olen noudattanut siltä poikkeamatta.


Hänen huultensa käskystä en ole luopunut, hänen suunsa sanat minä olen kätkenyt tarkemmin kuin omat päätökseni.


Mutta hän pysyy samana, kuka voi häntä estää? Mitä hän tahtoo, sen hän tekee.


Niin, hän antaa täydellisesti minulle määrätyn osan, ja sellaista on hänellä vielä tallella paljon.


Sentähden valtaa minut kauhu hänen kasvojensa edessä; kun sitä ajattelen, peljästyn häntä.


Jumala on lannistanut minun rohkeuteni, Kaikkivaltias on minut kauhistuttanut.


Sillä en menehdy pimeän tähden, en oman itseni tähden, jonka pimeys peittää."


"Miksi ei Kaikkivaltias ole varannut tuomion aikoja, ja miksi eivät saa ne, jotka hänet tuntevat, nähdä hänen päiviänsä?


Jumalattomat siirtävät rajoja, ryöstävät laumoja ja laskevat ne laitumelle.


Orpojen aasin he vievät, ottavat pantiksi lesken lehmän.


He työntävät tieltä köyhät, kaikkien maan kurjain täytyy piileskellä.


Katso, nämä ovat kuin villiaasit erämaassa: lähtevät työhönsä saalista etsien, aro on heidän lastensa leipä.


Kedolta he korjaavat rehuviljaa ruuakseen, ja jumalattoman viinitarhasta he kärkkyvät tähteitä.


Alastomina, ilman vaatteita, he viettävät yönsä, eikä heillä ole peittoa kylmässä.


He ovat likomärkiä vuorilla vuotavasta sateesta, ja vailla suojaa he syleilevät kalliota.


Äidin rinnoilta riistetään orpo, ja kurjalta otetaan pantti.


He kuljeskelevat alastomina, ilman vaatteita, ja nälkäisinä he kantavat lyhteitä.


Jumalattomain muuritarhoissa he pusertavat öljyä, he polkevat viinikuurnaa ja ovat itse janoissansa.


Kaupungista kuuluu miesten voihkina, ja haavoitettujen sielu huutaa; mutta Jumala ei piittaa nurjuudesta.


Nuo ovat valon vihaajia, eivät tunne sen teitä eivätkä pysy sen poluilla.


Ennen päivän valkenemista nousee murhaaja, tappaa kurjan ja köyhän; ja yöllä hän hiipii kuin varas.


Avionrikkojan silmä tähyilee hämärää, hän arvelee: `Ei yksikään silmä minua näe`, ja hän panee peiton kasvoillensa.


He murtautuvat pimeässä taloihin, päivällä he sulkeutuvat sisään, tahtomatta tietää valosta.


Sillä pimeys on heille kaikille aamun vertainen, koska pimeyden kauhut ovat heille tutut." -


"Hän kiitää pois vetten viemänä, kirottu on hänen peltopalstansa maassa, hän ei enää poikkea viinimäkien tielle.


Kuivuus ja kuumuus ahmaisevat lumiveden, samoin tuonela ne, jotka syntiä tekevät.


Äidin kohtu unhottaa hänet, madot syövät hänet herkkunaan, ei häntä enää muisteta; niin murskataan vääryys kuin puu.


Hän ryösti hedelmättömältä, joka ei synnytä, ja leskelle hän ei hyvää tehnyt." -


"Väkivaltaiset Jumala ylläpitää voimallansa; he pysyvät pystyssä, vaikka jo olivat epätoivossa hengestään.


Hän antaa heidän olla turvassa, ja heillä on vahva tuki; ja hänen silmänsä valvovat heidän teitänsä.


He ovat kohonneet korkealle - ei aikaakaan, niin ei heitä enää ole; he vaipuvat kokoon, kuolevat kuin kaikki muutkin, he taittuvat kuin vihneet tähkäpäästä.


Eikö ole niin? Kuka tekee minut valhettelijaksi ja saattaa sanani tyhjiksi?"


"Valta ja peljättävyys on hänen, joka luo rauhaa korkeuksissaan.


Onko määrää hänen joukoillansa, ja kenelle ei hänen valonsa koita?


Kuinka siis ihminen olisi vanhurskas Jumalan edessä, ja kuinka vaimosta syntynyt olisi puhdas?


Katso, eipä kuukaan ole kirkas, eivät tähdetkään ole puhtaat hänen silmissänsä;


saati sitten ihminen, tuo mato, ja ihmislapsi, tuo toukka!"


"Kuinka oletkaan auttanut voimatonta, tukenut heikkoa käsivartta!


Kuinka oletkaan neuvonut taitamatonta ja ilmituonut paljon ymmärrystä!


Kenelle oikein olet puheesi pitänyt, ja kenen henki on sinusta käynyt?


Haamut alhaalla värisevät, vetten ja niiden asukasten alla.


Paljaana on tuonela hänen edessänsä, eikä ole manalalla peitettä.


Pohjoisen hän kaarruttaa autiuden ylle, ripustaa maan tyhjyyden päälle.


Hän sitoo vedet pilviinsä, eivätkä pilvet halkea niiden alla.


Hän peittää valtaistuimensa näkyvistä, levittää pilvensä sen ylitse.


Hän on vetänyt piirin vetten pinnalle, siihen missä valo päättyy pimeään.


Taivaan patsaat huojuvat ja hämmästyvät hänen nuhtelustaan.


Voimallansa hän kuohutti meren, ja taidollansa hän ruhjoi Rahabin.


Hänen henkäyksestään kirkastui taivas; hänen kätensä lävisti kiitävän lohikäärmeen.


Katso, nämä ovat ainoastaan hänen tekojensa äärten häämötystä, ja kuinka hiljainen onkaan kuiskaus, jonka hänestä kuulemme! Mutta kuka käsittää hänen väkevyytensä jylinän?"


Job jatkoi lausuen julki mietelmiään ja sanoi:


"Niin totta kuin Jumala elää, joka on ottanut minulta oikeuteni, ja Kaikkivaltias, joka on sieluni murehuttanut:


niin kauan kuin minussa vielä henkeä on ja Jumalan henkäystä sieramissani,


eivät minun huuleni puhu petosta, eikä kieleni vilppiä lausu.


Pois se! En myönnä teidän oikeassa olevan. Siihen asti kunnes henkeni heitän, en luovu hurskaudestani.


Minä pidän kiinni vanhurskaudestani, en hellitä; yhdestäkään elämäni päivästä omatuntoni ei minua soimaa.


Käyköön viholliseni niinkuin jumalattoman ja vastustajani niinkuin väärän.


Mitä toivoa on riettaalla, kun Jumala katkaisee hänen elämänsä, kun hän tempaa pois hänen sielunsa?


Kuuleeko Jumala hänen huutonsa, kun ahdistus häntä kohtaa?


Tahi saattaako hän iloita Kaikkivaltiaasta, huutaa Jumalaa joka aika?


Minä opetan teille, mitä tekee Jumalan käsi; en salaa, mitä Kaikkivaltiaalla on mielessä.


Katso, itse olette kaikki sen nähneet; miksi te turhia kuvittelette?


Tämä on jumalattoman ihmisen osa, Jumalan varaama, tämä on perintöosa, jonka väkivaltaiset Kaikkivaltiaalta saavat.


Jos hänellä on paljonkin lapsia, ovat ne miekan omia; eikä hänen jälkeläisillään ole leipää ravinnoksi.


Jotka häneltä jäävät, ne saattaa rutto hautaan, eivätkä hänen leskensä pidä itkiäisiä.


Jos hän kokoaa hopeata kuin multaa ja kasaa vaatteita kuin savea,


kasatkoon: vanhurskas pukee ne päällensä, ja viaton perii hopean.


Hän rakentaa talonsa niinkuin kointoukka, se on kuin suojus, jonka vartija kyhää.


Rikkaana hän menee levolle: `Ei häviä mitään`; hän avaa silmänsä, ja kaikki on mennyttä.


Kauhut yllättävät hänet kuin tulvavedet, yöllä tempaa hänet mukaansa rajuilma.


Itätuuli vie hänet, niin että hän menee menojaan, ja puhaltaa hänet pois paikaltansa.


Jumala ampuu häneen nuolensa säälimättä; hänen täytyy paeta hänen kättänsä, minkä voi.


Silloin paukutetaan hänelle kämmeniä ja vihelletään hänelle hänen asuinpaikaltansa."


"Hopeallakin on suonensa ja löytöpaikkansa kullalla, joka puhdistetaan;


rauta otetaan maasta, ja kivestä sulatetaan vaski.


Tehdään loppu pimeydestä, ja tutkitaan tyystin kivi, jonka synkkä pilkkopimeä peittää.


Kaivos louhitaan syvälle maan asujain alle; unhotettuina he riippuvat siellä ilman jalan tukea, heiluvat kaukana ihmisten ilmoilta.


Maasta kasvaa leipä, mutta maan uumenet mullistetaan kuin tulen voimalla.


Sen kivissä on safiirilla sijansa, siellä on kultahiekkaa.


Polkua sinne ei tiedä kotka, eikä haukan silmä sitä havaitse.


Sitä eivät astu ylväät eläimet, ei leijona sitä kulje.


Siellä käydään käsiksi kovaan kiveen, ja vuoret mullistetaan juuriaan myöten.


Kallioihin murretaan käytäviä, ja silmä näkee kaikkinaiset kalleudet.


Vesisuonet estetään tihkumasta, ja salatut saatetaan päivänvaloon.


Mutta viisaus - mistä se löytyy, ja missä on ymmärryksen asuinpaikka?


Ei tunne ihminen sille vertaa, eikä sitä löydy elävien maasta.


Syvyys sanoo: `Ei ole se minussa`, ja meri sanoo: `Ei se ole minunkaan tykönäni`.


Sitä ei voida ostaa puhtaalla kullalla, eikä sen hintaa punnita hopeassa.


Ei korvaa sitä Oofirin kulta, ei kallis onyks-kivi eikä safiiri.


Ei vedä sille vertoja kulta eikä lasi, eivät riitä sen vaihtohinnaksi aitokultaiset kalut.


Koralleja ja kristalleja ei sen rinnalla mainita, ja viisauden omistaminen on helmiä kalliimpi.


Ei vedä sille vertoja Etiopian topaasi, ei korvaa sitä puhdas kulta.


Mistä siis tulee viisaus ja missä on ymmärryksen asuinpaikka?


Se on peitetty kaiken elävän silmiltä, salattu taivaan linnuiltakin.


Manala ja kuolema sanovat: `Korvamme ovat kuulleet siitä vain kerrottavan`.


Jumala tietää tien sen luokse, hän tuntee sen asuinpaikan.


Sillä hän katsoo maan ääriin saakka, hän näkee kaiken, mitä taivaan alla on.


Kun hän antoi tuulelle voiman ja määräsi mitalla vedet,


kun hän sääti lain sateelle ja ukkospilvelle tien,


silloin hän sen näki ja ilmoitti, toi sen esille ja sen myös tutki.


Ja ihmiselle hän sanoi: `Katso, Herran pelko - se on viisautta, ja pahan karttaminen on ymmärrystä`."


Job jatkoi lausuen mietelmiään ja sanoi:


"Oi, jospa olisin, niinkuin olin ammoin kuluneina kuukausina, niinkuin niinä päivinä, joina Jumala minua varjeli,


jolloin hänen lamppunsa loisti pääni päällä ja minä hänen valossansa vaelsin pimeyden halki!


Jospa olisin niinkuin kukoistukseni päivinä, jolloin Jumalan ystävyys oli majani yllä,


jolloin Kaikkivaltias oli vielä minun kanssani ja poikani minua ympäröivät,


jolloin askeleeni kylpivät kermassa ja kallio minun vierelläni vuoti öljyvirtoja!


Kun menin kaupunkiin porttiaukealle, kun asetin istuimeni torille,


niin nuorukaiset väistyivät nähdessään minut, vanhukset nousivat ja jäivät seisomaan,


päämiehet lakkasivat puhumasta ja panivat kätensä suulleen.


Ruhtinasten ääni vaikeni, ja heidän kielensä tarttui suulakeen.


Sillä kenen korva minusta kuuli, hän ylisti minua onnelliseksi, kenen silmä minut näki, hän minusta todisti;


minä näet pelastin kurjan, joka apua huusi, ja orvon, jolla ei auttajaa ollut.


Menehtyväisen siunaus tuli minun osakseni, ja lesken sydämen minä saatoin riemuitsemaan.


Vanhurskaudella minä vaatetin itseni, ja se verhosi minut; oikeus oli minulla viittana ja päähineenä.


Minä olin sokean silmä ja ontuvan jalka.


Minä olin köyhien isä, ja tuntemattoman asiaa minä tarkoin tutkin.


Minä särjin väärintekijän leukaluut ja tempasin saaliin hänen hampaistansa.


Silloin ajattelin: `Pesääni minä saan kuolla, ja minä lisään päiväni paljoiksi kuin hiekka.


Onhan juureni vedelle avoinna, ja kaste yöpyy minun oksillani.


Kunniani uudistuu alati, ja jouseni nuortuu minun kädessäni.`


He kuuntelivat minua ja odottivat, olivat vaiti ja vartoivat neuvoani.


Puhuttuani eivät he enää sanaa sanoneet, vihmana vuoti puheeni heihin.


He odottivat minua niinkuin sadetta ja avasivat suunsa niinkuin kevätkuurolle.


Minä hymyilin heille, kun he olivat toivottomat, ja minun kasvojeni loistaessa eivät he synkiksi jääneet.


Jos suvaitsin tulla heidän luokseen, niin minä istuin ylinnä, istuin kuin kuningas sotajoukkonsa keskellä, niinkuin se, joka murheelliset lohduttaa."


"Mutta nyt nauravat minua elinpäiviltään nuoremmat, joiden isiä minä pidin liian halpoina pantaviksi paimenkoiraini pariin.


Ja mitäpä hyödyttäisi minua heidän kättensä voima, koska heidän nuoruutensa tarmon on vienyt


puute ja kova nälänhätä! He kaluavat kuivaa maata, jo ennestään autiota erämaata;


he poimivat suolaheiniä pensaiden ympäriltä, ja heidän ruokanaan ovat kinsteripensaan juuret.


Heidät karkoitetaan ihmisten parista; heitä vastaan nostetaan hälytys niinkuin varasta vastaan.


Heidän on asuttava kaameissa rotkoissa, maakoloissa ja kallioluolissa.


Pensaiden keskellä he ulisevat, nokkospehkojen suojaan he sulloutuvat -


nuo houkkioiden ja kunniattomain sikiöt, jotka on hosuttu maasta pois.


Heille minä olen nyt tullut pilkkalauluksi, olen heidän jutuksensa joutunut;


he inhoavat minua, väistyvät minusta kauas eivätkä häikäile sylkeä silmilleni.


Sillä Jumala on höllentänyt jouseni jänteen ja nöyryyttänyt minut, eivätkä he enää suista julkeuttaan minun edessäni.


Oikealta puoleltani nousee tuo sikiöparvi; he lyövät jalat altani ja luovat turmateitänsä minua vastaan.


He hävittävät minun polkuni, ovat apuna minua tuhottaessa, vaikka itse ovat ilman auttajaa;


niinkuin leveästä muurinaukosta he tulevat, raunioiden alta he vyöryvät esiin.


Kauhut ovat kääntyneet minua vastaan; niinkuin tuuli sinä pyyhkäiset pois minun arvoni, ja minun onneni katoaa niinkuin pilvi.


Ja nyt minun sieluni vuotaa tyhjiin, kurjuuden päivät ovat saavuttaneet minut.


Yö kaivaa luut minun ruumiistani, ja kalvavat tuskani eivät lepää.


Kaikkivallan voimasta on minun verhoni muodottomaksi muuttunut: se kiristyy ympärilleni niinkuin ihokkaani pääntie.


Hän on heittänyt minut lokaan, ja minä olen tullut tomun ja tuhan kaltaiseksi.


Minä huudan sinua, mutta sinä et vastaa minulle; minä seison tässä, mutta sinä vain tuijotat minuun.


Sinä muutut tylyksi minulle, vainoat minua väkevällä kädelläsi.


Sinä kohotat minut myrskytuuleen, kiidätät minut menemään ja annat minun menehtyä rajuilman pauhinassa.


Niin, minä tiedän: sinä viet minua kohti kuolemaa, majaan, kunne kaikki elävä kokoontuu.


Mutta eikö saisi hukkuessaan kättänsä ojentaa tahi onnettomuudessa apua huutaa?


Vai enkö minä itkenyt kovaosaisen kohtaloa, eikö sieluni säälinyt köyhää?


Niin, minä odotin onnea, mutta tuli onnettomuus; minä vartosin valoa, mutta tuli pimeys.


Sisukseni kuohuvat lakkaamatta, kurjuuden päivät ovat kohdanneet minut.


Minä käyn murheasussa, ilman päivänpaistetta; minä nousen ja huudan väkijoukossa.


Minusta on tullut aavikkosutten veli ja kamelikurkien kumppani.


Minun nahkani on mustunut ja lähtee päältäni, ja luuni ovat kuumuuden polttamat.


Niin muuttui kanteleeni soitto valitukseksi ja huiluni sävel itkun ääneksi."


"Minä olen tehnyt liiton silmäini kanssa: kuinka voisinkaan katsoa neitosen puoleen!


Minkä osan antaisi silloin Jumala ylhäältä, minkä perintöosan Kaikkivaltias korkeudesta?


Tuleehan väärälle turmio ja onnettomuus väärintekijöille.


Eikö hän näkisi minun teitäni ja laskisi kaikkia minun askeleitani?


Jos minä ikinä valheessa vaelsin, jos jalkani kiiruhti petokseen,


punnitkoon minut Jumala oikealla vaa`alla, ja hän on huomaava minun nuhteettomuuteni.


Jos minun askeleeni poikkesivat tieltä ja minun sydämeni seurasi silmiäni tahi tahra tarttui minun käsiini,


niin syököön toinen, mitä minä kylvän, ja minun vesani revittäköön juurinensa.


Jos minun sydämeni hullaantui toisen vaimoon ja minä väijyin lähimmäiseni ovella,


niin jauhakoon oma vaimoni vieraalle, ja halailkoot häntä muut;


sillä se olisi ollut ilkityö ja raskaasti rangaistava rikos,


tuli, joka kuluttaisi manalaan saakka ja hävittäisi kaiken saatuni.


Jos minä pidin halpana palvelijani ja palvelijattareni oikeuden, kun heillä oli riita minun kanssani,


niin mitä minä tekisin, jos Jumala nousisi, ja mitä vastaisin hänelle, jos hän kävisi tutkimaan?


Eikö sama, joka äidin kohdussa loi minut, luonut häntäkin, eikö sama meitä äidin sydämen alla valmistanut?


Olenko minä kieltänyt vaivaisilta heidän toivomuksensa ja saattanut lesken silmät sammumaan?


Olenko syönyt leipäpalani yksinäni, orvonkin saamatta syödä siitä?


En, vaan nuoruudestani saakka minä kasvatin häntä niinkuin oma isä ja äitini kohdusta asti minä holhosin häntä.


Jos minä näin menehtyväisen vaatteetonna ja köyhän verhoa vailla,


jos hänen lanteensa eivät minua siunanneet eikä hän saanut lämmitellä minun karitsaini villoilla,


jos minä puin nyrkkiä orvolle, kun näin puoltani pidettävän portissa,


niin irtautukoon olkapääni hartiastani, ja murtukoon käsivarteni sijoiltansa.


Sillä silloin olisi minun peljättävä turmiota Jumalalta, enkä kestäisi hänen valtasuuruutensa edessä.


Jos minä panin uskallukseni kultaan ja sanoin hienolle kullalle: `Sinä olet minun turvani`,


jos iloitsin siitä, että rikkauteni oli suuri ja että käteni oli saanut paljon hankituksi,


jos katsellessani aurinkoa, kuinka se loisti, ja kuuta, joka ylhänä vaelsi,


sydämeni antautui salaa vieteltäväksi ja käteni niille suudelmia heitti,


niin olisi sekin raskaasti rangaistava rikos, sillä minä olisin kieltänyt korkeuden Jumalan.


Olenko iloinnut vihamieheni vahingosta, riemusta hykähtänyt, kun häntä onnettomuus kohtasi?


En ole sallinut suuni syntiä tehdä, kiroten vaatia hänen henkeänsä.


Eikö täydy minun talonväkeni myöntää, että kukin on saanut lihaa yllin kyllin?


Muukalaisen ei tarvinnut yötä ulkona viettää; minä pidin oveni auki tielle päin.


Olenko ihmisten tavoin peitellyt rikkomuksiani, kätkenyt poveeni pahat tekoni,


säikkyen suurta joukkoa ja kaiken heimon ylenkatsetta peljäten, niin että pysyin hiljaa, ovestani ulkonematta?


Oi, jospa joku kuuntelisi minua! Katso, tuossa on puumerkkini! Kaikkivaltias vastatkoon minulle! Jospa saisin riitapuoleni kirjoittamaan syytekirjan!


Totisesti, olkapäälläni sitä kantaisin, sitoisin sen päähäni seppeleeksi.


Tekisin hänelle tilin kaikista askeleistani ja astuisin hänen eteensä niinkuin ruhtinas.


Jos peltoni huusi minua vastaan ja sen vaot kaikki itkivät,


jos kulutin sen voiman maksamatta ja saatoin sen haltijat huokaamaan,


niin kasvakoon nisun sijasta orjantappuroita ja ohran sijasta rikkaruohoa." Tähän päättyvät Jobin puheet.


Kun nuo kolme miestä eivät enää vastanneet Jobille, koska hän oli omissa silmissään vanhurskas,


vihastui buusilainen Elihu, Baarakelin poika, joka oli Raamin sukua; Jobiin hän vihastui, koska tämä piti itseään Jumalaa vanhurskaampana,


ja tämän kolmeen ystävään hän vihastui, koska he eivät keksineet vastausta, jolla olisivat osoittaneet Jobin olevan väärässä.


Elihu oli odottanut vuoroa puhuakseen Jobille, koska toiset olivat iältään häntä vanhemmat.


Mutta kun Elihu näki, ettei noilla kolmella miehellä enää ollut sanaa suussa vastaukseksi, vihastui hän.


Niin buusilainen Elihu, Baarakelin poika, lausui ja sanoi: "Nuori minä olen iältäni, ja te olette vanhat; sentähden minä arkailin ja pelkäsin ilmoittaa tietoani teille.


Minä ajattelin: `Puhukoon ikä, ja vuosien paljous julistakoon viisautta`.


Mutta onhan ihmisissä henki, ja Kaikkivaltiaan henkäys antaa heille ymmärrystä.


Eivät iäkkäät ole viisaimmat, eivätkä vanhukset yksin ymmärrä, mikä on oikein.


Sentähden minä sanon: Kuule minua; minäkin ilmoitan, mitä tiedän.


Katso, minä olen odottanut, mitä teillä olisi sanomista, olen kuunnellut teidän taitavia puheitanne, kunnes olisitte löytäneet osuvat sanat.


Niin, minä tarkkasin teitä; mutta katso, ei kukaan ole Jobin sanoja kumonnut, ei kukaan teistä voinut vastata hänen puheisiinsa.


Älkää sanoko: `Meitä vastassa on ilmetty viisaus, vain Jumala voi hänet torjua, ei ihminen`.


Minua vastaan hän ei ole todisteita tuonut, enkä käy hänelle vastaamaan teidän puheillanne.


He ovat kauhistuneet, eivät enää vastaa; sanat puuttuvat heiltä.


Odottaisinko minä, kun he eivät puhu, kun he siinä seisovat enää vastaamatta?


Vastaanpa minäkin osaltani, minäkin ilmoitan, mitä tiedän.


Sillä minä olen sanoja täynnä, henki rinnassani ahdistaa minua.


Katso, minun rintani on kuin viini, jolle ei reikää avata, se on pakahtumaisillaan niinkuin nuorella viinillä täytetyt leilit.


Tahdon puhua, saadakseni helpotusta, avata huuleni ja vastata.


En pidä kenenkään puolta enkä ketään ihmistä imartele.


Sillä en osaa imarrella; silloin Luojani ottaisi minut kohta pois."


"Mutta kuule nyt, Job, minun puhettani, ja ota korviisi kaikki minun sanani.


Katso, minä olen avannut suuni, kieleni puhuu suulakeni alla.


Vilpittömästä sydämestä lähtevät sanani; mitä tietävät, sen huuleni suoraan sanovat.


Jumalan henki on minut luonut, ja Kaikkivaltiaan henkäys elävöittää minut.


Vastaa minulle, jos taidat; varustaudu minua vastaan, nouse taisteluun.


Katso, Jumalan edessä minä olen samanlainen kuin sinä: hyppysellinen savea olen minäkin.


Katso, ei käy minusta kauhu, joka sinut peljästyttää, eikä minun painoni ole raskaana ylläsi.


Mutta sinä olet sanonut korvieni kuullen, minä olen kuullut sinun sanojesi äänen:


`Puhdas minä olen, rikoksesta vapaa; olen viaton, eikä minussa ole vääryyttä.


Katso, hän keksii vihan syitä minua vastaan, hän pitää minua vihollisenansa;


hän panee minun jalkani jalkapuuhun, vartioitsee kaikkia minun polkujani.`


Katso, sinä et ole oikeassa - niin minä vastaan sinulle - sillä Jumala on suurempi kuin ihminen.


Miksi olet riidellyt häntä vastaan, jos hän ei vastaa kaikkiin ihmisen sanoihin?


Sillä Jumala puhuu tavalla ja puhuu toisella; sitä vain ei huomata.


Unessa, öisessä näyssä, kun raskas uni valtaa ihmiset ja he nukkuvat vuoteillansa,


silloin hän avaa ihmisten korvat ja sinetillä vahvistaa heidän saamansa kurituksen,


kääntääkseen ihmisen pois pahasta teosta ja varjellakseen miestä ylpeydestä,


säästääkseen hänen sielunsa haudasta ja hänen henkensä syöksymästä peitsiin.


Myös kuritetaan häntä tuskalla vuoteessansa, kun hänen luissaan on lakkaamaton kapina,


ja hänen henkensä inhoaa leipää ja hänen sielunsa herkkuruokaa.


Hänen lihansa kuihtuu näkymättömiin, ja hänen luunsa, ennen näkymättömät, paljastuvat.


Näin lähenee hänen sielunsa hautaa ja hänen henkensä kuolonvaltoja.


Jos silloin on hänen puolellansa enkeli, välittäjä, yksi tuhansista, todistamassa ihmisen puolesta hänen vilpittömyyttään,


niin Jumala armahtaa häntä ja sanoo: `Vapauta hänet, ettei hän mene hautaan; minä olen saanut lunastusmaksun`.


Silloin hänen ruumiinsa taas uhkuu nuoruuden voimaa, hän palajaa takaisin nuoruutensa päiviin.


Hän rukoilee Jumalaa, ja Jumala mielistyy häneen ja antaa hänen riemuiten katsella hänen kasvojaan; niin hän palauttaa ihmiselle hänen vanhurskautensa.


Hänpä nyt laulaa muille ihmisille ja sanoo: `Minä olin tehnyt syntiä ja vääristänyt oikean, mutta ei sitä kostettu minulle;


hän pelasti minun sieluni joutumasta hautaan, ja minun henkeni saa iloiten katsella valkeutta`.


Katso, kaiken tämän tekee Jumala kahdesti ja kolmastikin ihmiselle,


palauttaakseen hänen sielunsa haudasta ja antaakseen elämän valkeuden hänelle loistaa.


Tarkkaa, Job, kuule minua; vaikene ja anna minun puhua.


Mutta jos sinulla on, mitä sanoa, niin vastaa minulle; puhu, sillä mielelläni soisin sinun olevan oikeassa.


Ellei, niin kuule minua; vaikene, niin minä opetan sinulle viisautta."


Ja Elihu lausui ja sanoi:


"Kuulkaa, te viisaat, minun sanojani, ja kuunnelkaa minua, te tietomiehet.


Sillä korva koettelee sanat, ja suulaki maistaa ruuan maun.


Tutkikaamme, mikä oikein on, koettakaamme yhdessä ymmärtää, mikä hyvä on.


Sillä Job on sanonut: `Olen oikeassa, mutta Jumala on ottanut minulta oikeuteni.


Vaikka minun puolellani on oikeus, pitäisi minun valhetella; kuolettava nuoli on minuun sattunut, vaikka olen rikoksesta vapaa.`


Kuka mies on sellainen kuin Job, joka juo jumalanpilkkaa niinkuin vettä,


joka yhtyy väärintekijäin seuraan ja vaeltaa jumalattomain miesten parissa?


Sillä hän sanoo: `Ei hyödy mies siitä, että elää Jumalalle mieliksi`.


Sentähden kuulkaa minua, te ymmärtäväiset miehet: Pois se! Ei Jumalassa ole jumalattomuutta eikä Kaikkivaltiaassa vääryyttä.


Vaan hän kostaa ihmiselle hänen tekonsa ja maksaa miehelle hänen vaelluksensa mukaan.


Totisesti, Jumala ei tee väärin, Kaikkivaltias ei vääristä oikeutta.


Kuka on pannut hänet vallitsemaan maata, ja kuka on perustanut koko maanpiirin?


Jos hän ajattelisi vain itseänsä ja palauttaisi luokseen henkensä ja henkäyksensä,


niin kaikki liha yhdessä menehtyisi, ja ihminen tulisi tomuksi jälleen.


Jos sinulla on ymmärrystä, niin kuule tätä, ota korviisi sanojeni ääni.


Taitaisiko todella se hallita, joka vihaa oikeutta? Vai tuomitsetko sinä syylliseksi tuon Vanhurskaan, Voimallisen,


joka sanoo kuninkaalle: `Sinä kelvoton`, ruhtinaille: `Sinä jumalaton`,


joka ei pidä päämiesten puolta eikä aseta rikasta vaivaisen edelle, koska he kaikki ovat hänen kättensä tekoa?


Tuossa tuokiossa he kuolevat, keskellä yötä; kansat järkkyvät ja häviävät, väkevä siirretään pois käden koskematta.


Sillä hänen silmänsä valvovat ihmisen teitä, ja hän näkee kaikki hänen askeleensa.


Ei ole pimeyttä, ei pilkkopimeää, johon voisivat piiloutua väärintekijät.


Sillä ei tarvitse Jumalan kauan ihmistä tarkata, ennenkuin tämän on astuttava tuomiolle hänen eteensä;


hän musertaa voimalliset tutkimatta ja asettaa toiset heidän sijallensa.


Niinpä hän tuntee heidän tekonsa ja kukistaa heidät yöllä, ja he musertuvat.


Niinkuin jumalattomia hän kurittaa heitä julkisella paikalla,


koska he luopuivat hänestä eivätkä ensinkään huolineet hänen teistään,


vaan saattoivat vaivaisten huudon kohoamaan hänen eteensä, ja hän kuuli kurjain huudon.


Ja jos hän on hiljaa, kuka häntä siitä tuomitsee? Jos hän peittää kasvonsa, kuka voi häntä katsella? Niin kansaa kuin kutakin ihmistä hän valvoo,


ettei pääse hallitsemaan jumalaton ihminen, ei kukaan niistä, jotka ovat kansalle paulana.


Sillä onko tässä sanottu Jumalalle: `Kyllä minä kärsin, en enää pahoin tee.


Mitä en näe, neuvo minulle; jos olen tehnyt vääryyttä, en sitä enää tee.`


Sinunko mielesi mukaan tulisi hänen kostaa, koska olet niin tyytymätön? Niin, sinun on tehtävä valinta eikä minun; puhu, mitä tiedät.


Ymmärtäväiset miehet sanovat minulle, viisas mies, joka minua kuulee, virkkaa:


`Job puhuu taitamattomasti, ja hänen sanansa ovat ymmärrystä vailla.


Jospa Jobia koeteltaisiin ainiaan, koska hän vastaa väärintekijäin tavalla!


Sillä hän lisää syntiä syntiin, lyö kämmentä keskellämme ja syytää sanoja Jumalaa vastaan.`"


Elihu lausui ja sanoi:


"Pidätkö sitä oikeutena, sanotko sitä vanhurskaudeksi Jumalan edessä,


että kysyt, mitä se sinua hyödyttää: `Hyödynkö siitä sen enempää, kuin jos syntiä teen?`


Siihen minä vastaan sinulle sekä ystävillesi, jotka luonasi ovat.


Luo silmäsi taivaalle ja näe, katsele pilviä, jotka ovat korkealla pääsi päällä.


Jos sinä syntiä teet, mitä sillä hänelle teet; ja vaikka sinulla paljonkin rikoksia olisi, mitä sillä hänelle mahdat?


Jos olet vanhurskas, mitä sillä hänelle annat, tahi ottaako hän mitään sinun kädestäsi?


Ihmistä, kaltaistasi, koskee jumalattomuutesi ja ihmislasta sinun vanhurskautesi.


Sorron suuruutta valitetaan, huudetaan apua suurten käsivartta vastaan,


ei kysytä: `Missä on Jumala, minun Luojani, joka yöllä saa viriämään ylistysvirret,


joka opettaa meille enemmän kuin metsän eläimille ja antaa meille viisautta enemmän kuin taivaan linnuille?`


Valittakoot sitten pahojen ylpeyttä; ei hän vastaa.


Ei, turhia ei Jumala kuule, eikä Kaikkivaltias niihin katso,


saati jos sanot, ettet voi häntä nähdä; asia on hänen edessänsä: odota häntä.


Mutta nyt, kun hänen vihansa ei kosta eikä hän ylvästelystä suuresti välitä,


niin Job avaa suunsa joutaviin ja syytää suuria sanoja taitamattomasti."


Elihu jatkoi puhettaan ja sanoi:


"Maltahan vähän, niin julistan sinulle, sillä vielä on minulla Jumalan puolesta puhuttavaa.


Minä noudan tietoni kaukaa ja osoitan Luojani oikeuden;


sillä totisesti, sanani eivät ole valhetta - mies, jolla on täydellinen tieto, on edessäsi.


Katso, Jumala on voimallinen, mutta ei halveksu ketään; väkevä on hänen ymmärryksensä voima.


Hän ei pidä jumalatonta elossa, vaan hankkii kurjille oikeuden.


Hän ei käännä silmiänsä pois hurskaista, vaan antaa heidän istua kuningasten kanssa valtaistuimella ikuisesti; he kohoavat korkealle.


Ja jos niinkin käy, että heidät kytketään kahleisiin, sidotaan kurjuuden köysillä,


niin hän sillä ilmaisee heille, mitä he ovat tehneet ja mitä rikkoneet pöyhkeilemisellään,


avaa heidän korvansa nuhtelulle ja käskee heitä kääntymään pois vääryydestä.


Jos he kuulevat ja alistuvat, niin saavat viettää päivänsä onnessa ja ikävuotensa ihanasti.


Mutta jos eivät kuule, niin he syöksyvät surman peitsiin ja menehtyvät ymmärtämättömyyteensä.


Mutta jumalattomat pitävät vihaa, he eivät apua huuda, kun hän on heidät vanginnut.


Heidän sielunsa kuolee nuoruudessa, heidän elämänsä loppuu niinkuin haureellisten pyhäkköpoikain.


Kurjan hän vapahtaa hänen kurjuutensa kautta ja avaa hänen korvansa ahdistuksella.


Sinutkin houkutteli ahdingosta pois avara tila, jossa ei ahtautta ollut, ja lihavuudesta notkuvan ruokapöydän rauha.


Ja niin kohtasi sinua kukkuramäärin jumalattoman tuomio; tuomio ja oikeus on käynyt sinuun kiinni.


Älköön kärsimyksen polte houkutelko sinua pilkkaamaan, älköönkä lunastusmaksun suuruus viekö sinua harhaan.


Voiko huutosi auttaa ahdingosta tahi kaikki voimasi ponnistukset?


Älä halaja yötä, joka siirtää kansat sijoiltansa.


Varo, ettet käänny vääryyteen, sillä se on sinulle mieluisampi kuin kärsimys.


Katso, Jumala on korkea, valliten voimassansa; kuka on hänen kaltaisensa opettaja?


Kuka määrää hänen tiensä, ja kuka sanoo: `Sinä teit väärin`?


Muista sinäkin ylistää hänen töitänsä, joiden kiitosta ihmiset veisaavat;


kaikki ihmiset ihailevat niitä, kuolevaiset katselevat niitä kaukaa.


Katso, Jumala on suuri, emme häntä käsitä, hänen vuottensa luku on ilman määrää.


Hän kokoaa vedenpisarat; ne vihmovat virtanaan sadetta,


jota pilvet vuodattavat, valuttavat ihmisjoukkojen päälle.


Kuka ymmärtää pilvien leviämiset, kuka hänen majansa jyrinän?


Katso, hän levittää niiden päälle leimauksensa ja peittää meren pohjat.


Sillä niin hän tuomitsee kansat, niin hän antaa runsaan ravinnon.


Hän peittää molemmat kätensä leimauksilla ja lähettää ne ahdistajan kimppuun.


Hänet ilmoittaa hänen jylinänsä, jopa karjakin hänen tulonsa."


"Niin, siitä vapisee sydämeni ja hypähtää paikoiltansa.


Kuulkaa, kuulkaa hänen äänensä pauhinaa ja kohinaa, joka käy hänen suustansa.


Hän laskee sen kaikumaan kaiken taivaan alla, lähettää leimauksensa maan ääriin asti.


Sen kintereillä ärjyy ääni, hän korottaa väkevän äänensä jylinän, eikä hän säästä salamoitaan, äänensä raikuessa.


Ihmeellisesti Jumala korottaa äänensä jylinän, hän tekee suuria tekoja, joita emme käsittää taida.


Sillä hän sanoo lumelle: `Putoa maahan`, samoin sadekuurolle, rankkasateittensa ryöpylle.


Niin hän kytkee jokaiselta kädet, että kaikki ihmiset hänen tekonsa tietäisivät.


Pedot vetäytyvät piiloon ja pysyvät luolissansa.


Tähtitarhasta tulee tuulispää, pohjan ilmalta pakkanen.


Jumalan henkäyksestä syntyy jää, ja aavat vedet ahdistuvat.


Hän myös kuormittaa pilvet kosteudella ja hajottaa välähtelevät ukkosvaarunsa.


Ne vyöryvät sinne tänne hänen ohjauksestaan, tehdäkseen maanpiirin päällä kaiken, mitä hän niille määrää.


Hän antaa niiden osua milloin maalle vitsaukseksi, milloin siunaukseksi.


Ota tämä korviisi, Job; pysähdy ja tarkkaa Jumalan ihmetöitä.


Tiedätkö, kuinka Jumala niillä tekonsa teettää ja kuinka hän antaa pilviensä leimausten loistaa?


Käsitätkö pilvien punnituksen, hänen ihmeensä, joka on kaikkitietävä?


Sinä, jonka vaatteet kuumenevat, kun maa on raukeana etelän helletuulesta,


kaarrutatko sinä hänen kanssansa taivaan, joka on vahva kuin valettu kuvastin?


Neuvo, mitä meidän on hänelle sanottava; pimeydessämme emme voi tuoda esiin mitään.


Olisiko hänelle ilmoitettava, että tahtoisin puhua? Kukapa vaatisi omaa tuhoansa!


Ja nyt: ei voida katsella valoa, joka kirkkaana loistaa, kun tuuli on puhaltanut puhdistaen taivaan.


Pohjoisesta tulee kultainen hohde; Jumalan yllä on peljättävä valtasuuruus.


Kaikkivaltiasta emme saata käsittää, häntä, joka on suuri voimassa, joka ei oikeutta ja täydellistä vanhurskautta polje.


Sentähden peljätkööt häntä ihmiset; hän ei katso keneenkään, joka on omasta mielestään viisas."


Silloin Herra vastasi Jobille tuulispäästä ja sanoi:


"Kuka olet sinä, joka taitamattomilla puheilla pimennät minun aivoitukseni?


Vyötä nyt kupeesi kuin mies; minä kysyn sinulta, opeta sinä minua.


Missä olit silloin, kun minä maan perustin? Ilmoita se, jos ymmärryksesi riittää.


Kuka on määrännyt sen mitat - tottapa sen tiedät - tahi kuka on vetänyt mittanuoran sen ylitse?


Mihin upotettiin sen perustukset, tahi kuka laski sen kulmakiven,


kun aamutähdet kaikki iloitsivat ja kaikki Jumalan pojat riemuitsivat?


Ja kuka sulki ovilla meren, kun se puhkesi ja kohdusta lähti,


kun minä panin sille pilven vaatteeksi ja synkeyden kapaloksi,


kun minä rakensin sille rajani, asetin sille teljet ja ovet


ja sanoin: `Tähän asti saat tulla, mutta edemmäksi et; tässä täytyy sinun ylväiden aaltojesi asettua`?


Oletko eläissäsi käskenyt päivän koittaa tahi osoittanut aamuruskolle paikkansa,


että se tarttuisi maan liepeisiin ja pudistaisi jumalattomat siitä pois?


Silloin se muuttuu niinkuin savi sinetin alla, ja kaikki tulee kuin vaatetettuna esille;


jumalattomilta riistetään heidän valonsa, ja kohonnut käsivarsi murskataan.


Oletko astunut alas meren lähdesuonille asti ja kulkenut syvyyden kuilut?


Ovatko kuoleman portit sinulle paljastuneet, oletko nähnyt pimeyden portit?


Käsitätkö, kuinka avara maa on? Ilmoita se, jos kaiken tämän tiedät.


Mikä on tie sinne, kussa asuu valo, ja missä on pimeyden asuinsija,


että saattaisit sen alueellensa ja tuntisit polut sen majalle?


Kaiketi sen tiedät, sillä synnyithän jo silloin, ja onhan päiviesi luku ylen suuri!


Oletko käynyt lumen varastohuoneissa, ja oletko nähnyt rakeiden varastot,


jotka minä olen säästänyt ahdingon ajaksi, sodan ja taistelun päiväksi?


Mitä tietä jakaantuu valo ja itätuuli leviää yli maan?


Kuka on avannut kuurnan sadekuurolle ja ukkospilvelle tien,


niin että sataa maahan, joka on asumaton, erämaahan, jossa ei ihmistä ole,


niin että autio erämaa saa kylläksensä ja maa kasvaa vihannan ruohon?


Onko sateella isää, tahi kuka on synnyttänyt kastepisarat?


Kenen kohdusta on jää tullut, ja kuka on synnyttänyt taivaan härmän?


Vesi tiivistyy kuin kiveksi, ja syvyyden pinta sulkeutuu kiinni.


Taidatko solmita Otavan siteet tahi irroittaa kahleista Kalevanmiekan?


Voitko tuoda esiin eläinradan tähdet aikanansa ja johdattaa Seulaset lapsinensa?


Tunnetko taivaan lait, tahi sinäkö säädät, miten se maata vallitsee?


Taidatko korottaa äänesi pilviin ja saada vesitulvan peittämään itsesi?


Taidatko lähettää salamat menemään, niin että sanovat sinulle: `Katso, tässä olemme`?


Kuka on pannut viisautta pilvenlonkiin, tahi kuka antoi pilvenhattaroille ymmärrystä?


Kuka on niin viisas, että laskee pilvien luvun, kuka kaataa tyhjiksi taivaan leilit,


kun multa on kuivunut kovaksi kuin valettu ja maakokkareet toisiinsa takeltuneet?"


(38:39) "Sinäkö ajat saaliin naarasleijonalle ja tyydytät nuorten leijonain nälän,


kun ne kyyristyvät luolissansa ja ovat väijyksissä tiheikössä?


Kuka hankkii ravinnon kaarneelle, kun sen poikaset huutavat Jumalan puoleen ja lentelevät sinne tänne ruokaa vailla?


(39:1) Tiedätkö sinä vuorikauristen poikimisajat, valvotko peurojen synnytyskipuja?


Lasketko, milloin niiden kuukaudet täyttyvät, ja tiedätkö ajan, milloin ne poikivat?


Ne painautuvat maahan, saavat ilmoille sikiönsä ja vapautuvat synnytystuskistaan.


Niiden vasikat vahvistuvat, kasvavat kedolla; ne lähtevät tiehensä eivätkä enää palaja.


Kuka on laskenut villiaasin vapaaksi, kuka irroittanut metsäaasin siteet,


sen, jolle minä annoin aavikon asunnoksi ja suola-aron asuinsijaksi?


Se nauraa kaupungin kohinalle, ajajan huutoa se ei kuule;


se tähystelee vuorilta laiduntansa ja etsii kaikkea vihantaa.


Taipuuko villihärkä sinua palvelemaan, ja yöpyykö se sinun seimesi ääreen?


Voitko ohjaksilla pakottaa villihärän vaolle, tahi äestääkö se laaksonpohjia sinua seuraten?


Voitko siihen luottaa, siksi että sen voima on suuri, voitko jättää sen haltuun työsi hedelmät?


Voitko uskoa, että se palajaa ja kokoaa viljasi sinun puimatantereellesi?


Kamelikurjen siipi lepattaa iloisesti, mutta asuuko sen sulissa ja höyhenissä haikaran hellyys?


Se jättää munansa maahan, hiekalle helteen haudottaviksi.


Ei se ajattele, että jalka voi ne särkeä ja metsän eläimet polkea ne rikki.


Se on tyly poikasilleen, niinkuin ne eivät olisikaan sen omia; hukkaan menee sen vaiva, mutta ei se sitä pelkää.


Sillä Jumala on jättänyt sen viisautta vaille ja tehnyt sen ymmärryksestä osattomaksi.


Kun se kiitää ilmaa piesten, nauraa se hevoselle ja ratsumiehelle.


Sinäkö annat hevoselle voiman, puetat sen kaulan liehuvalla harjalla?


Sinäkö panet sen hyppimään kuin heinäsirkan? Sen uljas korskunta on peljättävä.


Se kuopii lakeutta ja iloitsee, lähtee voimalla asevarustuksia vastaan.


Se nauraa pelolle, ei säiky eikä väisty miekan edestä.


Sen yllä kalisee viini, välkähtää keihäs ja peitsi.


Käy jyrinä ja jytinä, kun se laukaten taivalta ahmii; ei mikään sitä pidätä sotatorven pauhatessa.


Milloin ikinä sotatorvi soi, hirnuu se: iihaha! Jo kaukaa se vainuaa taistelun, päälliköiden jylisevän äänen ja sotahuudon.


Sinunko ymmärryksesi voimasta jalohaukka kohoaa korkealle, levittää siipensä kohti etelää?


hi sinunko käskystäsi kotka lentää ylhäälle ja tekee pesänsä korkeuteen? [39:31] Kalliolla se asuu ja yöpyy, kallion kärjellä, vuorilinnassaan. [39:32] Sieltä se tähystelee saalista; kauas katsovat sen silmät. [39:33] (39:30) Sen poikaset särpivät verta, ja missä on kaatuneita, siellä on sekin." [39:34](40:1) Niin Herra vastasi Jobille ja sanoi: [39:35] "Tahtooko vikoilija riidellä Kaikkivaltiasta vastaan? Jumalan syyttäjä vastatkoon tähän!" [39:36] Silloin Job vastasi Herralle ja sanoi: [39:37] "Katso, minä olen siihen liian halpa; mitäpä sinulle vastaisin? Panen käteni suulleni; [39:38](40:5) kerran minä olen puhunut, enkä enää mitään virka, kahdesti, enkä enää sitä tee."


(40:6) Silloin Herra vastasi Jobille tuulispäästä ja sanoi:


"Vyötä nyt kupeesi kuin mies; minä kysyn sinulta, opeta sinä minua.


Sinäkö teet tyhjäksi minun oikeuteni, tuomitset minut syylliseksi, ollaksesi itse oikeassa?


Tahi onko sinun käsivartesi niinkuin Jumalan, ja voitko korottaa äänesi jylinän niinkuin hän?


Kaunistaudu kunnialla ja korkeudella, pukeudu loistoon ja kirkkauteen.


Anna vihasi kiivastuksen purkautua, ja masenna katseellasi kaikki ylpeät.


Nöyryytä katseellasi kaikki ylpeät, ja muserra jumalattomat siihen paikkaan.


Kätke heidät tomuun kaikki tyynni, sulje heidän kasvonsa salaiseen kätköön.


Silloin minäkin ylistän sinua, kun oikea kätesi on hankkinut sinulle voiton.


Katso Behemotia, jonka minä loin niinkuin sinutkin; se syö ruohoa niinkuin raavas.


Katso, sen voima on lanteissa, sen väkevyys vatsalihaksissa.


Se ojentaa jäykäksi häntänsä kuin setripuun, sen reisijänteet ovat lujiksi punotut.


Sen luut ovat niinkuin vaskiputket, sen nikamat niinkuin raudasta taotut.


Se on Jumalan töiden esikoinen; sen luoja ojentaa sille miekan.


Sille kantavat satonsa vuoret, joilla kaikki metsän eläimet leikitsevät.


Lootuspensaiden alla se makaa, ruovikon ja rämeen kätkössä.


Lootuspensaat peittävät sen varjoonsa, puron pajut ympäröivät sitä.


Jos virta hätyyttää, ei se säikähdy, se on huoleton, kuohukoon vaikka itse Jordan sen kitaan.


Kukapa kävisi kiinni sen silmiin, lävistäisi heittoaseella sen turvan?


Voitko onkia koukulla Leviatanin ja siimaan kietoa sen kielen?


Voitko kiinnittää kaislaköyden sen kuonoon ja väkäraudalla lävistää siltä posken?


Rukoileeko se sinua paljon, tahi puhutteleeko se sinua lempeästi?


Tekeekö se liiton sinun kanssasi, että saisit sen olemaan orjanasi ainaisesti?


itko leikkiä sillä niinkuin lintusella tahi sitoa sen tyttöjesi pidellä? [40:25] Hierovatko pyyntikunnat siitä kauppaa, jakavatko sen kauppamiesten kesken? [40:26] Voitko iskeä sen nahan täyteen ahinkaita ja sen pään kala-ahraimia? [40:27](40:32) Laskehan vain kätesi sen päälle, niin muistat sen ottelun; et sitä toiste yritä! [40:28](41:1) Katso, siinä toivo pettää; jo sen näkemisestä sortuu maahan."


(41:2) "Ei ole niin rohkeata, joka sitä ärsyttäisi. Kuka sitten kestäisi minun edessäni?


Kuka on minulle ensin antanut jotakin, joka minun olisi korvattava? Mitä kaiken taivaan alla on, se on minun.


En saata olla puhumatta sen jäsenistä, en sen voimasta ja sorjasta rakenteesta.


Kuka voi riisua siltä päällysvaatteen, kuka tunkeutua sen kaksinkertaisten purimien väliin?


Kuka on avannut sen kasvojen kaksoisoven? Sen hammasten ympärillä on kauhu.


Sen ylpeytenä ovat uurteiset selkäkilvet, kiinnitetyt lujalla sinetillä.


Ne käyvät tarkoin toinen toiseensa, niin ettei ilma välitse pääse.


Ne ovat toisiinsa liitetyt, pysyvät kiinni erkanematta.


Sen aivastus on kuin valon välähdys, sen silmät ovat kuin aamuruskon silmäripset.


Sen kidasta lähtee tulisoihtuja, sinkoilee säkeniä.


Sen sieramista käy savu niinkuin kihisevästä kattilasta ja kaislatulesta.


Sen puhallus polttaa kuin tuliset hiilet, ja sen suusta lähtee liekki.


Sen kaulassa asuu voima, ja sen edellä hyppii kauhistus.


Sen pahkuraiset lihat ovat kiinteät, ovat kuin valetut, järkkymättömät.


Sen sydän on valettu kovaksi kuin kivi, kovaksi valettu kuin alempi jauhinkivi.


Kun se nousee, peljästyvät sankarit, kauhusta he tyrmistyvät.


Jos sen kimppuun käydään miekoin, ei miekka kestä, ei keihäs, ei heittoase eikä panssari.


Sille on rauta kuin oljenkorsi, vaski kuin lahopuu.


Ei aja sitä pakoon nuoli, jousen poika, akanoiksi muuttuvat sille linkokivet.


Kuin oljenkorsi on sille nuija, keihästen ryskeelle se nauraa.


Sen vatsapuolessa on terävät piikit, se kyntää mutaa leveälti kuin puimaäes.


Se panee syvyyden kiehumaan kuin padan, tekee meren voidekattilan kaltaiseksi.


Sen jäljessä polku loistaa, syvyydellä on kuin hopeahapset.


Ei ole maan päällä sen vertaista; se on luotu pelottomaksi.


(41:26) Se katsoo ylen kaikkea, mikä korkeata on; se on kaikkien ylväitten eläinten kuningas."


Silloin Job vastasi Herralle ja sanoi:


"Minä tiedän, että sinä voit kaikki ja ettei mikään päätöksesi ole sinulle mahdoton toteuttaa.


`Kuka peittää minun aivoitukseni taitamattomasti?` Siis on niin: minä puhuin ymmärtämättömästi, asioista, jotka ovat ylen ihmeelliset minun käsittää.


Kuule siis, niin minä puhun; minä kysyn, opeta sinä minua.


Korvakuulolta vain olin sinusta kuullut, mutta nyt on silmäni sinut nähnyt.


Sentähden minä peruutan puheeni ja kadun tomussa ja tuhassa."


Mutta senjälkeen kuin Herra oli puhunut Jobille nämä sanat, sanoi Herra teemanilaiselle Elifaalle: "Minun vihani on syttynyt sinua ja sinun kahta ystävääsi kohtaan, koska ette ole puhuneet minusta oikein niinkuin minun palvelijani Job.


Ottakaa siis seitsemän mullikkaa ja seitsemän oinasta, käykää minun palvelijani Jobin luo ja uhratkaa puolestanne polttouhri, ja minun palvelijani Job rukoilkoon teidän puolestanne. Tehdäkseni hänelle mieliksi en saata teitä häpeälliseen rangaistukseen siitä, ettette puhuneet minusta oikein niinkuin minun palvelijani Job."


Niin teemanilainen Elifas, suuhilainen Bildad ja naemalainen Soofar menivät ja tekivät, niinkuin Herra oli heille puhunut; ja Herra teki Jobille mieliksi.


Ja kun Job rukoili ystäväinsä puolesta, käänsi Herra Jobin kohtalon, ja Herra antoi Jobille kaikkea kaksin verroin enemmän, kuin hänellä ennen oli ollut.


Ja kaikki hänen veljensä ja sisarensa ja kaikki hänen entiset tuttavansa tulivat hänen tykönsä ja aterioitsivat hänen kanssaan hänen talossansa, ja he surkuttelivat ja lohduttivat häntä kaikesta siitä onnettomuudesta, jonka Herra oli antanut kohdata häntä. Ja he antoivat kukin hänelle yhden kesitan ja yhden kultarenkaan.


Ja Herra siunasi Jobin elämän loppupuolta vielä enemmän kuin sen alkua, niin että hän sai neljätoista tuhatta lammasta, kuusi tuhatta kamelia, tuhat härkäparia ja tuhat aasintammaa.


Ja hän sai seitsemän poikaa ja kolme tytärtä.


Ensimmäiselle hän antoi nimen Jemima, toiselle nimen Kesia ja kolmannelle nimen Keren-Happuk.


Eikä ollut koko maassa niin kauniita naisia kuin Jobin tyttäret; ja heidän isänsä antoi heille perintöosan heidän veljiensä rinnalla.


Tämän jälkeen Job eli vielä sataneljäkymmentä vuotta ja sai nähdä lapsensa ja lastensa lapset neljänteen polveen asti.


Autuas se mies, joka ei vaella jumalattomain neuvossa eikä astu syntisten teitä eikä istu, kussa pilkkaajat istuvat,


vaan rakastaa Herran lakia ja tutkistelee hänen lakiansa päivät ja yöt!


Hän on niinkuin istutettu puu vesiojain tykönä, joka antaa hedelmänsä ajallaan ja jonka lehti ei lakastu; ja kaikki, mitä hän tekee, menestyy.


Niin eivät jumalattomat! Vaan he ovat kuin akanat, joita tuuli ajaa.


Sentähden eivät jumalattomat kestä tuomiolla eivätkä syntiset vanhurskasten seurakunnassa.


Sillä Herra tuntee vanhurskasten tien, mutta jumalattomain tie hukkuu.


Miksi pakanat pauhaavat ja kansat turhia ajattelevat?


Maan kuninkaat nousevat, ruhtinaat yhdessä neuvottelevat Herraa ja hänen voideltuansa vastaan:


"Katkaiskaamme heidän kahleensa, heittäkäämme päältämme heidän köytensä".


Hän, joka taivaassa asuu, nauraa; Herra pilkkaa heitä.


Kerran hän on puhuva heille vihassansa, peljättävä heitä hirmuisuudessaan:


"Minä olen asettanut kuninkaani Siioniin, pyhälle vuorelleni".


Minä ilmoitan, mitä Herra on säätänyt. Hän lausui minulle: "Sinä olet minun poikani, tänä päivänä minä sinut synnytin.


Ano minulta, niin minä annan pakanakansat sinun perinnöksesi ja maan ääret sinun omiksesi.


Rautaisella valtikalla sinä heidät muserrat, niinkuin saviastian sinä särjet heidät."


Tulkaa siis järkiinne, kuninkaat, maan tuomarit, ottakaa nuhteesta vaari.


Palvelkaa Herraa pelvolla ja iloitkaa vavistuksella.


Antakaa suuta pojalle, ettei hän vihastuisi ettekä te hukkuisi tiellänne. Sillä hänen vihansa syttyy äkisti. Autuaat ovat kaikki, jotka häneen turvaavat.


Daavidin virsi, hänen paetessaan poikaansa Absalomia.


Herra, kuinka paljon minulla on vihollisia, paljon niitä, jotka nousevat minua vastaan!


Monet sanovat minusta: "Ei ole hänellä pelastusta Jumalassa". Sela.


Mutta sinä, Herra, olet minun kilpeni, sinä olet minun kunniani, sinä kohotat minun pääni.


Ääneeni minä huudan Herraa, ja hän vastaa minulle pyhältä vuoreltansa. Sela.


Minä käyn levolle ja nukun; minä herään, sillä Herra minua tukee.


En pelkää kymmentuhantista joukkoa, joka asettuu yltympäri minua vastaan.


use, Herra, pelasta minut, minun Jumalani! Sillä sinä lyöt poskelle kaikkia minun vihollisiani, sinä murskaat jumalattomain hampaat. [3:9] Herrassa on pelastus; sinun siunauksesi tulkoon sinun kansallesi. Sela.


Veisuunjohtajalle; kielisoittimilla; Daavidin virsi.


Vastaa minulle, kun minä huudan, sinä minun vanhurskauteni Jumala, joka ahdingossa avarrat minun tilani. Armahda minua, kuule minun rukoukseni.


Te miehet, kuinka kauan minun kunniaani pidetään pilkkana, kuinka kauan te rakastatte turhuutta, etsitte valhetta? Sela.


Tietäkää: ihmeellinen on Herra hurskastansa kohtaan, Herra kuulee, kun minä häntä huudan.


Vaviskaa, älkääkä syntiä tehkö. Puhukaa sydämissänne vuoteillanne ja olkaa hiljaa. Sela.


Uhratkaa vanhurskauden uhreja ja luottakaa Herraan.


Moni sanoo: "Kuka antaa meille sitä, mikä hyvä on?" Herra, käännä sinä meihin kasvojesi valkeus.


nä annat minun sydämeeni suuremman ilon, kuin heillä on runsaasta viljasta ja viinistä. [4:9] Rauhassa minä käyn levolle ja nukun, sillä sinä, Herra, yksin annat minun turvassa asua.


Veisuunjohtajalle; huilusoittimilla; Daavidin virsi.


Ota korviisi minun sanani, Herra, huomaa huokaukseni.


Kuuntele huutoni ääntä, minun kuninkaani ja Jumalani, sillä sinua minä rukoilen.


Herra, varhain sinä kuulet minun ääneni, varhain minä valmistan sinulle uhrin ja odotan.


Sillä sinä et ole se Jumala, jolle jumalattomuus kelpaa. Paha ei saa asua sinun tykönäsi.


Ylvästelijät eivät kestä sinun silmiesi edessä; sinä vihaat kaikkia väärintekijöitä.


Sinä hukutat valheen puhujat; murhamiehet ja viekkaat ovat Herralle kauhistus.


Mutta minä saan sinun suuresta armostasi tulla sinun huoneeseesi, saan kumartaa sinun pyhään temppeliisi päin sinun pelvossasi.


Herra, johdata minua vanhurskaudessasi minun vihamiesteni tähden, tasoita tiesi minun eteeni.


Sillä heidän suussaan ei ole luotettavaa sanaa, heidän sisimpänsä on turmiota täynnä, heidän kurkkunsa on avoin hauta, kielellänsä he liukkaasti liehakoivat.


Tuomitse, Jumala, heidät syyllisiksi, rauetkoon heidän hankkeensa. Kukista heidät heidän rikostensa paljouden tähden, sillä he niskoittelevat sinua vastaan.


iloitkoot kaikki, jotka sinuun turvaavat, ja riemuitkoot iankaikkisesti. Suojele heitä, että sinussa iloitsisivat ne, jotka rakastavat sinun nimeäsi. [5:13] Sillä sinä, Herra, siunaat vanhurskasta, sinä suojaat häntä armollasi niinkuin kilvellä.


Veisuunjohtajalle; kielisoittimilla; matalassa äänialassa; Daavidin virsi.


Herra, älä rankaise minua vihassasi, älä kiivastuksessasi minua kurita.


Herra, armahda minua, sillä minä olen näännyksissä; paranna minut, Herra, sillä minun luuni ovat peljästyneet,


ja minun sieluni on kovin peljästynyt. Voi, Herra, kuinka kauan?


Käänny, Herra, vapahda minun sieluni, pelasta minut armosi tähden.


Sillä kuolemassa ei sinua muisteta; kuka ylistää sinua tuonelassa?


Minä olen uupunut huokaamisesta; joka yö minä itken vuoteeni vesille ja kastelen leposijani kyyneleilläni.


Minun silmäni ovat huienneet surusta, vanhenneet kaikkien vastustajaini tähden.


Väistykää minusta, kaikki väärintekijät, sillä Herra kuulee minun itkuni äänen.


rra kuulee minun anomiseni, Herra ottaa minun rukoukseni vastaan. [6:11] Kaikki minun viholliseni joutuvat häpeään ja suuren pelon valtaan; äkisti he joutuvat häpeään, kääntyvät pois.


Daavidin virsi, jonka hän veisasi Herralle benjaminilaisen Kuusin sanojen johdosta.


Herra, minun Jumalani, sinuun minä turvaan; pelasta minut kaikista vainoojistani ja vapahda minut,


etteivät he raatelisi minua niinkuin leijona ja tempaisi pois - eikä pelastajaa olisi.


Herra, minun Jumalani, jos minä näin olen tehnyt, jos vääryys minun käsiäni tahraa,


jos olen tehnyt pahaa niille, jotka elivät rauhassa minun kanssani, tai jos olen ryöstänyt niiltä, jotka syyttä minua ahdistivat,


niin vainotkoon vihollinen minun henkeäni, saakoon minut kiinni ja polkekoon maahan minun elämäni ja painakoon minun kunniani tomuun. Sela.


Nouse, Herra, vihassasi. Kohoa minun vastustajaini raivoa vastaan ja heräjä avukseni sinä, joka sääsit tuomion.


Ympäröikööt sinua kansojen joukot, ja palaja heidän ylitsensä korkeuteen.


Herra tuomitsee kansat; auta minut oikeuteeni, Herra, minun vanhurskauteni ja viattomuuteni mukaan.


Loppukoon jumalattomain pahuus, ja vahvista vanhurskaita. Sillä sinä, joka tutkit sydämet ja munaskuut, olet vanhurskas Jumala.


Minun kilpenäni on Jumala; hän on oikeamielisten pelastaja.


Jumala on vanhurskas tuomari ja Jumala, joka vihastuu joka päivä.


Jos kääntymystä ei tule, niin hän teroittaa miekkansa, jännittää jousensa ja tähtää sillä;


hän valmistaa surma-aseet ja tekee nuolensa palaviksi.


Katso, tuo hautoo turmiota, kantaa tuhoa kohdussaan, mutta hän synnyttää pettymyksen.


Hän kaivoi haudan ja koversi sen, mutta itse hän kaatuu tekemäänsä kuoppaan.


nen turmionhankkeensa kääntyy hänen omaan päähänsä, ja hänen vääryytensä lankeaa hänen päälaelleen. [7:18] Minä kiitän Herraa hänen vanhurskaudestansa ja veisaan Herran, Korkeimman, nimen kiitosta.


Veisuunjohtajalle; veisataan kuin viininkorjuulaulu; Daavidin virsi.


Herra, meidän Herramme, kuinka korkea onkaan sinun nimesi kaikessa maassa, sinun, joka olet asettanut valtasuuruutesi taivaitten ylitse!


Lasten ja imeväisten suusta sinä perustit voiman vastustajaisi tähden, että kukistaisit vihollisen ja kostonhimoisen.


Kun minä katselen sinun taivastasi, sinun sormiesi tekoa, kuuta ja tähtiä, jotka sinä olet luonut,


niin mikä on ihminen, että sinä häntä muistat, tai ihmislapsi, että pidät hänestä huolen?


Ja kuitenkin sinä teit hänestä lähes jumal`olennon, sinä seppelöitsit hänet kunnialla ja kirkkaudella;


panit hänet hallitsemaan kättesi tekoja, asetit kaikki hänen jalkainsa alle:


lampaat ja karjan, ne kaikki, niin myös metsän eläimet,


ivaan linnut ja meren kalat ja kaiken, mikä meren polkuja kulkee. [8:10] Herra, meidän Herramme, kuinka korkea onkaan sinun nimesi kaikessa maassa!


Veisuunjohtajalle; veisataan kuin: "Kuole pojan puolesta"; Daavidin virsi.


Minä ylistän Herraa kaikesta sydämestäni, ilmoitan kaikki sinun ihmetyösi.


Minä iloitsen ja riemuitsen sinussa, veisaan sinun nimesi kiitosta, sinä Korkein.


Sillä minun viholliseni peräytyivät, kaatuivat maahan ja hukkuivat sinun kasvojesi edessä.


Sinä hankit minulle oikeuden ja ajoit minun asiani, sinä istuit valtaistuimelle, sinä vanhurskas tuomari.


Sinä nuhtelit pakanoita, tuhosit jumalattomat; sinä pyyhit pois heidän nimensä iäksi ja ainiaaksi.


Viholliset ovat tuhotut, ikuisiksi raunioiksi tulleet; kaupungit sinä kukistit, heidän muistonsa on kadonnut.


Mutta Herra hallitsee iankaikkisesti; hän on pystyttänyt istuimensa tuomitaksensa.


Hän tuomitsee maanpiirin vanhurskaasti, vallitsee kansoja oikeuden mukaan.


Niin Herra on sorretun linna, linna ahdingon aikoina.


Ja sinuun turvaavat ne, jotka sinun nimesi tuntevat; sillä sinä et hylkää niitä, jotka sinua etsivät, Herra.


Veisatkaa kiitosta Herralle, joka Siionissa asuu, julistakaa kansojen keskuudessa hänen suuria tekojaan.


Sillä hän, verenkostaja, muistaa heitä eikä unhota kurjain huutoa.


Armahda minua, Herra, katso, kuinka minun vihamieheni minua vaivaavat, sinä, joka nostat minut kuoleman porteista,


että minä julistaisin kaikki sinun ylistettävät tekosi, tytär Siionin porteissa, riemuitsisin sinun avustasi.


Pakanat ovat vajonneet kaivamaansa hautaan; heidän jalkansa takertui verkkoon, jonka he virittivät.


Herra on tehnyt itsensä tunnetuksi, on pitänyt tuomiot, kietonut jumalattoman hänen kättensä tekoihin. - Kanteleen välisoitto. Sela.


Jumalattomat peräytyvät tuonelaan, kaikki pakanat, jotka unhottavat Jumalan.


Sillä ei köyhää unhoteta iäksi, eikä kurjien toivo huku ainiaaksi.


use, Herra, älä salli ihmisten uhitella. Tuomittakoon pakanat sinun kasvojesi edessä. [9:21] Saata, Herra, heidät pelkoon. Tietäkööt pakanat olevansa vain ihmisiä. Sela.


Miksi, Herra, seisot niin kaukana, miksi kätkeydyt ahdingon aikoina?


Jumalattomien ylpeyden tähden kurja kärsii, takertuu heidän punomiinsa juoniin.


Sillä jumalaton kerskaa omista himoistansa, ja kiskuri kiroaa, pilkkaa Herraa.


Jumalaton sanoo ylvästellen: "Ei hän kosta". "Ei Jumalaa ole" - siinä kaikki hänen ajatuksensa.


Hänen hankkeensa menestyvät joka aika. Sinun tuomiosi ovat korkealla, kaukana hänestä; kaikille vastustajilleen hän hymähtää.


Hän sanoo sydämessään: "En horju minä, en ikinä joudu onnettomuuteen".


Hänen suunsa on täynnä kirousta, petosta, sortoa; tuho ja turmio on hänen kielensä alla.


Kylien vaiheilla hän istuu väijyksissä, hän murhaa salaa syyttömän. Hänen silmänsä vaanivat onnetonta.


Kätkössään hän väijyy, niinkuin leijona pensaikossa, hän väijyy hyökätäksensä kurjan kimppuun; hän saa kurjan kiinni, vetää hänet verkkoonsa.


Hän kyyristyy, painautuu maahan, ja onnettomat joutuvat hänen kynsiinsä.


Hän sanoo sydämessään: "Jumala sen unhottaa, hän on peittänyt kasvonsa, hän ei sitä ikinä näe".


Nouse, Herra, kohota kätesi, Jumala! Älä unhota kurjia.


Miksi jumalaton pilkkaa Jumalaa? Miksi hän sanoo sydämessään: "Et sinä kosta?"


Sinä olet sen nähnyt, sillä sinä havaitset vaivan ja tuskan, ja sinä otat sen oman kätesi huomaan; sinulle onneton uskoo asiansa, sinä olet orpojen auttaja.


Murskaa jumalattoman käsivarsi ja kosta pahan jumalattomuus, niin ettei häntä enää löydetä.


Herra on kuningas ainiaan ja iankaikkisesti; hävinneet ovat pakanat hänen maastansa.


Sinä kuulet nöyrien halajamisen, Herra, sinä vahvistat heidän sydämensä, sinä teroitat korvasi,


auttaaksesi orvon ja sorretun oikeuteensa, ettei ihminen, joka maasta on, enää saisi kauhua aikaan.


Veisuunjohtajalle; Daavidin virsi. Herraan minä turvaan; kuinka te sanotte minulle: "Paetkaa vuorellenne niinkuin linnut!


Sillä katso, jumalattomat jännittävät jousensa, ovat panneet nuolensa jänteelle oikeamielisiä pimeässä ampuaksensa.


Kun peruspylväät murretaan maahan, mitä voi vanhurskas tehdä?"


Herra pyhässä temppelissänsä, Herra, jonka istuin on taivaassa - hänen silmänsä näkevät, hänen katseensa tutkii ihmislapset;


Herra tutkii vanhurskaat, mutta jumalattomia ja niitä, jotka vääryyttä rakastavat, hänen sielunsa vihaa.


Hän antaa sataa jumalattomien päälle pauloja, tulta ja tulikiveä; polttava tuuli on heidän maljansa osa.


Sillä Herra on vanhurskas ja rakastaa vanhurskautta; oikeamieliset saavat katsella hänen kasvojansa.


Veisuunjohtajalle; matalassa äänialassa; Daavidin virsi.


Auta, Herra, sillä hurskaat ovat hävinneet, uskolliset ovat kadonneet ihmislasten joukosta.


He puhuvat valhetta toinen toisellensa, puhuvat liukkain huulin, kaksimielisin sydämin.


Hävittäköön Herra kaikki liukkaat huulet, kielen, joka kerskuen puhuu,


ne, jotka sanovat: "Kielemme voimalla me olemme väkevät; huulemme ovat meidän tukemme; kuka on meille herra?"


"Kurjien sorron tähden, köyhien huokausten tähden minä nyt nousen", sanoo Herra, "tuon pelastuksen sille, joka sitä huoaten ikävöitsee".


Herran sanat ovat selkeitä sanoja, hopeata, joka kirkkaana valuu sulattimesta maahan, seitsenkertaisesti puhdistettua.


nä, Herra, varjelet heitä, suojelet hänet iäti tältä sukukunnalta. [12:9] Yltympäri jumalattomat rehentelevät, kun kataluus pääsee valtaan ihmislasten seassa.


Veisuunjohtajalle; Daavidin virsi.


Kuinka kauan, Herra, minut yhä unhotat, kuinka kauan kätket minulta kasvosi?


Kuinka kauan minun täytyy kantaa huolia sielussani, päivät päästään murhetta sydämessäni? Kuinka kauan saa vihollinen ylvästellä minua vastaan?


Katsahda tänne, vastaa minulle, Herra, minun Jumalani. Valaise silmäni, etten nukkuisi kuolemaan,


ettei minun viholliseni sanoisi: "Minä voitin hänet", etteivät ahdistajani riemuitsisi, kun minä horjun.


Mutta minä turvaan sinun armoosi; riemuitkoon minun sydämeni sinun avustasi. Minä veisaan Herralle, sillä hän on tehnyt minulle hyvin.


Veisuunjohtajalle; Daavidin virsi. Hullu sanoo sydämessänsä: "Ei ole Jumalaa". Turmiollinen ja iljettävä on heidän menonsa; ei ole ketään, joka tekee, mikä hyvää on.


Herra katsoo taivaasta ihmislapsiin nähdäksensä, onko ketään ymmärtäväistä, ketään, joka etsii Jumalaa.


Mutta kaikki ovat poikenneet pois, kaikki tyynni kelvottomiksi käyneet; ei ole ketään, joka tekee sitä, mikä hyvää on, ei yhden yhtäkään.


Eivätkö he mitään käsitä, kaikki nuo väärintekijät, jotka saavat leipänsä syömällä minun kansaani eivätkä avuksensa huuda Herraa?


Siinä heidät valtaa kauhu, sillä Jumala on läsnä vanhurskasten sukukunnassa.


Te saatatte häpeään sorretun aikeet, mutta Herra on heidän turvansa.


Oi, että Israelin pelastus tulisi Siionista! Kun Herra kääntää kansansa kohtalon, silloin Jaakob riemuitsee, Israel iloitsee.


Daavidin virsi. Herra, kuka saa vierailla sinun majassasi, kuka asua sinun pyhällä vuorellasi?


Se, joka vaeltaa nuhteettomasti, joka tekee vanhurskauden ja puhuu sydämessänsä totuutta;


joka ei panettele kielellänsä, joka ei tee toiselle pahaa eikä saata lähimmäistään häväistyksen alaiseksi;


joka halveksuu hylkiötä, mutta kunnioittaa niitä, jotka pelkäävät Herraa; joka ei valaansa riko, vaikka on vannonut vahingokseen;


joka ei anna rahaansa korolle eikä ota lahjuksia viatonta vastaan. Joka näin tekee, hän ei ikinä horju.


Daavidin laulu. Varjele minua, Jumala, sillä sinuun minä turvaan.


Minä sanon Herralle: "Sinä olet minun Herrani, paitsi sinua ei ole minulla mitään hyvää";


ja pyhille, jotka maassa ovat: "Nämä ovat ne jalot, joihin on koko minun mielisuosioni".


Monta tuskaa on niillä, jotka ottavat vieraan jumalan; minä en uhraa niille verta juomauhriksi enkä päästä huulilleni niiden nimiä.


Herra on minun pelto- ja malja-osani; sinä hoidat minun arpani.


Arpa lankesi minulle ihanasta maasta, ja kaunis on minun perintöosani.


Minä kiitän Herraa, joka on minua neuvonut; yölläkin minua siihen sisimpäni kehoittaa.


Minä pidän Herran aina edessäni; kun hän on minun oikealla puolellani, en minä horju.


Sentähden minun sydämeni iloitsee ja sieluni riemuitsee, ja myös minun ruumiini asuu turvassa.


Sillä sinä et hylkää minun sieluani tuonelaan etkä anna hurskaasi nähdä kuolemaa.


Sinä neuvot minulle elämän tien; ylenpalttisesti on iloa sinun kasvojesi edessä, ihanuutta sinun oikeassa kädessäsi iankaikkisesti.


Daavidin rukous. Kuule, Herra, minun oikeata asiaani, tarkkaa minun huutoani, ota korviisi minun rukoukseni, joka ei lähde petollisilta huulilta.


Sinulta tulee minulle oikeus, sinun silmäsi katsovat sitä, mikä oikein on.


Sinä koettelet minun sydäntäni, tarkkaat sitä yöllä, sinä tutkit minua, mutta et mitään löydä. Jos minä pahaa ajattelen, ei se käy suustani ulos.


Mitä ihmiset tehköötkin, sinun huultesi sanassa minä pysyn ja kavahdan väkivaltaisen teitä.


Minun askeleeni pysyvät sinun poluillasi, minun jalkani eivät horju.


Minä huudan sinua avukseni, sillä sinä vastaat minulle, Jumala; kallista korvasi minun puoleeni, kuule minun puheeni.


Osoita ihmeellinen armosi, sinä, joka pelastat vihamiesten vallasta ne, jotka turvaavat sinun oikeaan käteesi.


Varjele minua niinkuin silmäterää, kätke minut siipiesi suojaan


jumalattomilta, jotka tahtovat minut tuhota, verivihollisiltani, jotka minua saartavat.


He ovat sulkeneet tunnottomat sydämensä, heidän suunsa puhuu ylvästellen.


He ovat kintereillämme, he jo kiertävät meidät, he vaanivat silmillään, lyödäksensä maahan.


Hän on niinkuin saalista himoitseva leijona, niinkuin nuori leijona, joka piilossa väijyy.


Nouse, Herra, astu hänen eteensä. Paiskaa hänet maahan. Vapahda miekallasi minun sieluni jumalattomista,


kädelläsi ihmisistä, Herra, tämän maailman ihmisistä, joiden osa on tässä elämässä, joiden vatsan sinä täytät antimillasi, joiden pojat tulevat ravituiksi ja jotka jättävät yltäkylläisyytensä lapsilleen.


Mutta minä saan nähdä sinun kasvosi vanhurskaudessa, herätessäni ravita itseni sinun muotosi katselemisella.


Veisuunjohtajalle; Herran palvelijan Daavidin virsi, jonka sanat hän puhui Herralle sinä päivänä, jona Herra oli pelastanut hänet kaikkien hänen vihollistensa vallasta ja Saulin kädestä.


Hän sanoi: Sydämestäni minä rakastan sinua, Herra, minun voimani,


Herra, minun kallioni, linnani ja pelastajani, minun Jumalani, vuoreni, jonka turviin minä pakenen, minun kilpeni, autuuteni sarvi ja varustukseni.


Ylistetty olkoon Herra! - niin minä huudan, ja vihollisistani minä pelastun.


Kuoleman paulat piirittivät minut, turmion virrat peljästyttivät minut.


Ahdistuksessani minä rukoilin Herraa ja huusin avuksi Jumalaani; hän kuuli minun ääneni temppelistänsä, ja minun huutoni hänen edessään kohosi hänen korviinsa.


Silloin maa huojui ja järisi, vuorten perustukset järkkyivät; ne horjuivat, sillä hänen vihansa syttyi.


Hän notkisti taivaat ja astui alas, synkkä pilvi jalkojensa alla.


Ja hän ajoi kerubin kannattamana ja lensi, ja hän liiti tuulen siivillä;


hän pani pimeyden verhoksensa, majaksensa yltympäri: mustat vedet, paksut pilvet.


Hohteesta, joka kävi hänen edellänsä, purkautuivat pilvet rakeiksi ja palaviksi hiiliksi.


Ja Herra jylisi taivaassa, Korkein antoi äänensä kaikua, tulla rakeita ja palavia hiiliä.


Hän lennätti nuolensa ja hajotti heidät, paljon salamoita ja kauhistutti heidät.


Silloin vetten syvyydet tulivat näkyviin, ja maanpiirin perustukset paljastuivat sinun nuhtelustasi, Herra, sinun vihasi hengen puuskauksesta.


Hän ojensi kätensä korkeudesta ja tarttui minuun, veti minut ylös suurista vesistä;


hän pelasti minut voimallisesta vihollisestani, minun vihamiehistäni, sillä he olivat minua väkevämmät.


Herra tekee minulle minun vanhurskauteni mukaan, minun kätteni puhtauden mukaan hän minulle maksaa.


Kaikki hänen oikeutensa ovat minun silmieni edessä, enkä minä hänen käskyjänsä syrjään sysää.


Sentähden Herra palkitsee minulle minun vanhurskauteni mukaan, sen mukaan kuin käteni ovat puhtaat hänen silmiensä edessä.


Hurskasta kohtaan sinä olet hurskas, nuhteetonta kohtaan nuhteeton;


Sillä sinä pelastat nöyrän kansan, mutta ylpeät silmät sinä painat alas.


Sillä sinä annat minun lamppuni loistaa; Herra, minun Jumalani, valaisee minun pimeyteni.


Sinun avullasi minä hyökkään rosvojoukkoa vastaan; Jumalani avulla minä ryntään ylitse muurin.


Sillä kuka muu on Jumala kuin Herra, ja kuka pelastuksen kallio, paitsi meidän Jumalamme -


se Jumala, joka minut voimalla vyöttää ja tekee minun tieni nuhteettomaksi,


tekee minun jalkani nopeiksi niinkuin peurat ja asettaa minut kukkuloilleni,


joka opettaa minun käteni sotimaan ja käsivarteni vaskijousta jännittämään!


Sinä annat minulle pelastuksen kilven, ja sinun oikea kätesi minua tukee; sinun laupeutesi tekee minut suureksi.


Minä ajan vihollisiani takaa ja saavutan heidät enkä palaja, ennenkuin teen heistä lopun;


minä murskaan heidät, niin etteivät voi nousta, he sortuvat minun jalkojeni alle.


Sinä ajat minun viholliseni pakoon, ja vihamieheni minä hukutan.


He huutavat, mutta pelastajaa ei ole, huutavat Herraa, mutta hän ei heille vastaa.


Minä survon heidät tomuksi tuuleen, viskaan heidät niinkuin loan kadulle.


Sinä pelastat minut kansan riidoista, sinä asetat minut pakanain pääksi, kansat, joita minä en tunne, palvelevat minua.


Jo korvan kuulemalta he minua tottelevat; muukalaiset matelevat minun edessäni.


Muukalaiset masentuvat ja tulevat vavisten varustuksistansa.


Herra elää! Kiitetty olkoon minun kallioni ja ylistetty minun pelastukseni Jumala,


Jumala, joka hankkii minulle koston ja saattaa kansat minun valtani alle;


sinä, joka pelastat minut vihollisistani ja korotat minut vastustajaini ylitse ja päästät minut väkivaltaisesta miehestä.


ntähden minä ylistän sinua, Herra, kansojen keskuudessa ja veisaan sinun nimesi kiitosta, [18:51] sinun, joka annat kuninkaallesi suuren avun ja teet laupeuden voidellullesi, Daavidille ja hänen jälkeläisilleen, iankaikkisesti.


Taivaat julistavat Jumalan kunniaa, taivaanvahvuus ilmoittaa hänen kättensä tekoja.


Päivä sanoo päivälle, ja yö ilmoittaa yölle.


Se ei ole puhetta, se ei ole kieltä, jonka ääni ei kuuluisi.


Niiden mittanuora ulottuu yli kaiken maan ja niiden sanat maanpiirin ääriin. Auringolle hän on tehnyt niihin majan.


Se on niinkuin ylkä, joka tulee kammiostaan, se riemuitsee kuin sankari rataansa juostessaan.


Se nousee taivasten ääristä ja kiertää niiden toisiin ääriin, eikä mikään voi lymytä sen helteeltä.


Herran laki on täydellinen; se virvoittaa sielun. Herran todistus on vahva, se tekee tyhmästä viisaan.


Herran asetukset ovat oikeat, ne ilahuttavat sydämen. Herran käskyt ovat selkeät, ne valaisevat silmät.


Herran pelko on puhdas, se pysyy iäti. Herran oikeudet ovat todet, kaikki tyynni vanhurskaat.


Ne ovat kalliimmat kultaa, puhtaan kullan paljoutta, makeammat hunajaa ja mehiläisen mettä.


Myös sinun palvelijasi ottaa niistä vaarin, niiden noudattamisesta on suuri palkka.


Erhetykset kuka ymmärtää? Anna anteeksi minun salaiset syntini.


ös varjele palvelijasi julkeilta, älä anna heidän minua hallita. Niin minä pysyn nuhteetonna ja olen paljosta synnistä puhdas. [19:15] Kelvatkoot sinulle minun suuni sanat ja minun sydämeni ajatukset sinun edessäsi, Herra, minun kallioni ja lunastajani.


Kuulkoon Herra sinua hädän päivänä, varjelkoon sinua Jaakobin Jumalan nimi.


Hän lähettäköön sinulle avun pyhäköstä ja tukekoon sinua Siionista.


Muistakoon hän kaikki sinun uhrilahjasi, ja olkoon sinun polttouhrisi lihava hänen silmissään. Sela.


Hän antakoon sinulle, mitä sydämesi halajaa, ja täyttäköön kaikki sinun aivoituksesi.


Suotakoon meidän riemuita sinun voitostasi ja nostaa lippumme Jumalamme nimeen. Täyttäköön Herra kaikki sinun pyyntösi.


Nyt minä tiedän, että Herra auttaa voideltuansa, vastaa hänelle pyhästä taivaastansa, auttaa häntä oikean kätensä voimallisilla teoilla.


Toiset turvaavat vaunuihin, toiset hevosiin, mutta me tunnustamme Herran, Jumalamme, nimeä.


vaipuvat maahan ja kaatuvat, mutta me nousemme ja pysymme pystyssä. [20:10] Herra, auta! Vastatkoon kuningas meille, kun huudamme.


Herra, sinun voimastasi kuningas iloitsee; kuinka suuresti hän riemuitseekaan sinun avustasi!


Mitä hänen sydämensä halasi, sen sinä hänelle annoit, et kieltänyt, mitä hänen huulensa anoivat. Sela.


Sinä suot hänelle onnen ja siunauksen, panet hänen päähänsä kultaisen kruunun.


Hän anoi sinulta elämää, sen sinä hänelle annoit: iän pitkän, ainaisen, iankaikkisen.


Suuri on hänen kunniansa, kun sinä häntä autoit; sinä peität hänet loistolla ja kirkkaudella.


Sillä sinä asetat hänet suureksi siunaukseksi ikuisiin aikoihin asti; sinä ilahutat häntä riemulla kasvojesi edessä.


Sillä kuningas luottaa Herraan, ja Korkeimman armo tekee hänet horjumattomaksi.


Sinun kätesi saavuttaa kaikki sinun vihollisesi, sinun oikea kätesi saavuttaa sinun vihamiehesi.


Sinä panet heidät hehkumaan kuin pätsin, kun sinä kasvosi näytät; Herra nielee heidät vihassansa, tuli kuluttaa heidät.


Sinä hävität maan päältä heidän hedelmänsä ja heidän jälkeläisensä ihmislasten keskuudesta.


Vaikka he hankkivat pahaa sinua vastaan, miettivät juonia, eivät he mitään voi;


llä sinä ajat heidät pakoon, tähtäät heitä kasvoihin jousesi jänteellä. [21:14] Nouse voimassasi, Herra! Laulaen ja veisaten me ylistämme sinun väkevyyttäsi.


Veisuunjohtajalle; veisataan kuin: "Aamuruskon peura"; Daavidin virsi.


Jumalani, Jumalani, miksi minut hylkäsit? Miksi olet kaukana, et auta minua, et kuule valitukseni sanoja?


Jumalani, minä huudan päivällä, mutta sinä et vastaa, ja yöllä, enkä voi vaieta.


Ja kuitenkin sinä olet Pyhä, jonka istuin on Israelin kiitosvirtten keskellä.


Meidän isämme luottivat sinuun, he luottivat, ja sinä pelastit heidät.


He huusivat sinua ja pelastuivat; he luottivat sinuun eivätkä tulleet häpeään.


Mutta minä olen mato enkä ihminen, ihmisten pilkka ja kansan hylky.


Kaikki, jotka minut näkevät, pilkkaavat minua, levittelevät suutansa, nyökyttävät ilkkuen päätään:


"Jätä asiasi Herran haltuun. Hän vapahtakoon hänet, hän pelastakoon hänet, koska on häneen mielistynyt."


Sinähän vedit minut äitini kohdusta, sinä annoit minun olla turvassa äitini rinnoilla;


sinun huomaasi minä olen jätetty syntymästäni saakka, sinä olet minun Jumalani hamasta äitini kohdusta.


Älä ole minusta kaukana, sillä ahdistus on läsnä, eikä auttajaa ole.


Minua saartavat väkevät sonnit, Baasanin härät piirittävät minut,


avaavat kitansa minua vastaan, niinkuin raatelevat, kiljuvat leijonat.


Niinkuin vesi minä olen maahan vuodatettu; kaikki minun luuni ovat irti toisistansa; minun sydämeni on niinkuin vaha, se on sulanut minun rinnassani.


Minun voimani on kuivettunut kuin saviastian siru, ja kieleni tarttuu suuni lakeen, ja sinä lasket minut alas kuoleman tomuun.


Sillä koirat minua piirittävät, pahain parvi saartaa minut, minun käteni ja jalkani, niinkuin jalopeurat.


Minä voin lukea kaikki luuni; he katselevat minua ilkkuen;


he jakavat keskenänsä minun vaatteeni ja heittävät minun puvustani arpaa.


Mutta sinä, Herra, älä ole kaukana, sinä, minun väkevyyteni, riennä avukseni.


Vapahda minun sieluni miekasta, minun ainokaiseni koirain kynsistä.


Pelasta minut jalopeuran kidasta, villihärkäin sarvista - vastaa minulle.


Minä julistan sinun nimeäsi veljilleni, ylistän sinua seurakunnan keskellä.


Te, jotka pelkäätte Herraa, ylistäkää häntä. Kunnioittakaa häntä, kaikki Jaakobin siemen, kaikki Israelin siemen, peljätkää häntä.


Sillä hän ei halveksi kurjan kärsimystä, ei katso sitä ylen, eikä kätke häneltä kasvojansa, vaan kuulee hänen avuksihuutonsa.


Sinusta on minun ylistyslauluni suuressa seurakunnassa; minä täytän lupaukseni häntä pelkääväisten edessä.


Nöyrät saavat syödä ja tulevat ravituiksi; ne, jotka etsivät Herraa, ylistävät häntä. Teidän sydämenne on elävä iankaikkisesti.


Kaikki maan ääret muistavat tämän ja palajavat Herran tykö; kaikki pakanain sukukunnat kumartavat häntä;


sillä Herran on kuninkuus, ja hän on hallitseva pakanoita.


Kaikki maan mahtavat syövät ja kumartavat; hänen edessään polvistuvat kaikki, jotka mullan alle astuvat eivätkä voi elossa pysyä.


lkeentulevaiset palvelevat häntä, tuleville polville kerrotaan Herrasta. [22:32] He tulevat ja julistavat vastedes syntyvälle kansalle hänen vanhurskauttaan, että hän on tämän tehnyt.


Daavidin virsi. Herra on minun paimeneni, ei minulta mitään puutu.


Viheriäisille niityille hän vie minut lepäämään; virvoittavien vetten tykö hän minut johdattaa.


Hän virvoittaa minun sieluni. Hän ohjaa minut oikealle tielle nimensä tähden.


Vaikka minä vaeltaisin pimeässä laaksossa, en minä pelkäisi mitään pahaa, sillä sinä olet minun kanssani; sinun vitsasi ja sauvasi minua lohduttavat.


Sinä valmistat minulle pöydän minun vihollisteni silmien eteen. Sinä voitelet minun pääni öljyllä; minun maljani on ylitsevuotavainen.


Sula hyvyys ja laupeus seuraavat minua kaiken elinaikani; ja minä saan asua Herran huoneessa päivieni loppuun asti.


Daavidin virsi. Herran on maa ja kaikki, mitä siinä on, maanpiiri ja ne, jotka siinä asuvat.


Sillä hän on sen perustanut merten päälle, vahvistanut sen virtojen päälle.


Kuka saa astua Herran vuorelle, kuka seisoa hänen pyhässä paikassansa?


Se, jolla on viattomat kädet ja puhdas sydän, joka ei halaja turhuutta eikä vanno väärin.


Hän saa siunauksen Herralta ja vanhurskauden pelastuksensa Jumalalta.


Tämä on se suku, joka häntä kysyy, joka etsii sinun kasvojasi, - tämä on Jaakob. Sela.


Nostakaa päänne, te portit, nostakaa päänne, te ikuiset ovet, kunnian kuninkaan käydä sisälle!


Kuka on se kunnian kuningas? Hän on Herra, väkevä ja voimallinen, Herra, voimallinen sodassa.


Kuka on se kunnian kuningas? Hän on Herra Sebaot, hän on kunnian kuningas. Sela.


Daavidin virsi. Sinun tykösi, Herra, minä ylennän sieluni,


Jumalani, sinuun minä turvaan; älä salli minun joutua häpeään, älkööt viholliseni saako riemuita minusta.


Ei yksikään, joka sinua odottaa, joudu häpeään; häpeään joutuvat ne, jotka ovat syyttä uskottomat.


Herra, neuvo minulle tiesi, opeta minulle polkusi.


Johdata minua totuutesi tiellä ja opeta minua, sillä sinä olet minun pelastukseni Jumala. Sinua minä odotan kaiken päivää.


Muista laupeuttasi, Herra, ja armoasi, sillä ne ovat olleet hamasta iankaikkisuudesta.


Älä muista minun nuoruuteni syntejä, älä minun rikoksiani; muista minua armosi mukaan, hyvyytesi tähden, Herra.


Hyvä ja vakaa on Herra; sentähden hän neuvoo syntiset tielle.


Hän johdattaa nöyriä oikein, hän opettaa nöyrille tiensä.


Kaikki Herran polut ovat armo ja totuus niille, jotka pitävät hänen liittonsa ja todistuksensa.


Nimesi tähden, Herra, anna anteeksi minun syntivelkani, sillä se on suuri.


Kuka on se mies, joka Herraa pelkää - sen hän neuvoo tielle, joka hänen on valittava.


Hänen sielunsa saa nauttia hyvää, ja hänen jälkeläisensä perivät maan.


Herran neuvo on tunnettu niille, jotka häntä pelkäävät, ja hän ilmoittaa heille liittonsa.


Minun silmäni katsovat alati Herraan, sillä hän päästää minun jalkani verkosta.


Käänny minun puoleeni, armahda minua, sillä minä olen yksinäinen ja kurja.


Minun sydämeni pakahtuu tuskasta; päästä minut ahdistuksistani.


Katso minun kurjuuttani ja vaivaani, anna kaikki minun syntini anteeksi.


Katso minun vihollisiani, kuinka heitä on paljon, ja he vihaavat minua väkivaltaisella vihalla.


Varjele minun sieluni ja pelasta minut. Älä salli minun tulla häpeään, sillä sinuun minä turvaan.


Nuhteettomuus ja oikeamielisyys varjelkoon minua, sillä sinua minä odotan.


Jumala, vapahda Israel kaikista ahdistuksistansa.


Daavidin virsi. Auta minut oikeuteeni, Herra, sillä minä olen vaeltanut nuhteettomasti ja turvaan horjumatta Herraan.


Tutki minua, Herra, ja pane minut koetukselle, koettele minun munaskuuni ja sydämeni.


Sillä sinun armosi on minun silmäini edessä, ja minä olen vaeltanut sinun totuudessasi.


En minä istu valheen miesten seurassa enkä kulje salakavalain kanssa.


Minä vihaan pahojen seuraa enkä istu jumalattomien parissa.


Minä pesen käteni viattomuudessa, ja astun kulkueessa sinun alttarisi ympäri, Herra,


antaakseni kuulua kiitokseni äänen ja julistaakseni kaikkia sinun ihmeitäsi.


Herra, minä rakastan sinun huonettasi, sinun asuinsijaasi, sitä paikkaa, jossa sinun kirkkautesi asuu.


Älä tempaa pois minun sieluani syntisten kanssa äläkä minun henkeäni verenvuodattajain kanssa,


joiden käsiä ilkityö tahraa, joiden oikea käsi on lahjuksia täynnä.


Mutta minä vaellan nuhteettomasti; vapahda minut ja ole minulle armollinen.


Minun jalkani seisoo tasaisella maalla; seurakunnan kokouksissa minä kiitän Herraa.


Daavidin virsi. Herra on minun valkeuteni ja autuuteni: ketä minä pelkään! Herra on minun elämäni turva: ketä minä vapisen!


Kun pahat käyvät minun kimppuuni, syömään minun lihaani, niin he, minun ahdistajani ja vihamieheni, kompastuvat ja kaatuvat.


Vaikka sotajoukko asettuisi minua vastaan, ei minun sydämeni pelkäisi; vaikka sota nousisi minua vastaan, siinäkin minä olisin turvassa.


Yhtä minä rukoilen Herralta, sitä minä pyydän: että saisin asua Herran huoneessa kaiken elinaikani, katsella Herran suloisuutta ja tutkistella hänen temppelissänsä.


Sillä hän kätkee minut majaansa pahana päivänä, hän suojaa minua telttansa suojassa, korottaa minut kalliolle.


Niin kohoaa nyt minun pääni vihollisteni yli, jotka minua ympäröivät, ja minä uhraan riemu-uhreja hänen majassansa, Herralle minä veisaan ja soitan.


Herra, kuule minun ääneni, kun minä huudan, armahda minua ja vastaa minulle.


Minun sydämeni vetoaa sinun omaan sanaasi: "Etsikää minun kasvojani". Herra, minä etsin sinun kasvojasi.


Älä kätke minulta kasvojasi, älä työnnä vihassa pois palvelijaasi. Sinä olet minun apuni, älä minua jätä, älä minua hylkää, pelastukseni Jumala.


Vaikka minun isäni ja äitini minut hyljätkööt, niin Herra minut korjaa.


Neuvo, Herra, minulle tiesi ja johdata minua tasaista polkua minun vihamiesteni tähden.


Älä anna minua alttiiksi ahdistajaini vimmalle, sillä väärät todistajat nousevat minua vastaan ja puuskuvat väkivaltaa.


Mutta minä totisesti uskon näkeväni Herran hyvyyden elävien maassa.


Odota Herraa. Ole luja, ja vahva olkoon sinun sydämesi. Odota Herraa.


Daavidin virsi. Sinua, Herra, minä huudan; minun kallioni, älä ole minua kohtaan äänetön, etten minä, kun sinä vaiti olet, joutuisi niiden kaltaiseksi, jotka ovat hautaan vaipuneet.


Kuule minun rukousteni ääni, kun minä sinua avuksi huudan, kun minä käteni nostan sinun kaikkeinpyhintäsi kohti.


Älä tempaa minua pois jumalattomien kanssa, älä väärintekijäin kanssa, jotka puhuvat lähimmäisilleen rauhan puheita, vaikka heidän sydämessään on pahuus.


Anna heille heidän työnsä mukaan ja heidän tekojensa pahuuden mukaan; anna heille heidän kättensä tekojen mukaan, kosta heille, mitä he ovat tehneet.


Sillä eivät he ota vaaria Herran töistä eivätkä hänen kättensä teoista. Hän kukistakoon heidät, älköönkä heitä rakentako.


Kiitetty olkoon Herra, sillä hän on kuullut minun rukousteni äänen.


Herra on minun voimani ja kilpeni; häneen minun sydämeni turvasi, ja minä sain avun. Siitä minun sydämeni riemuitsee, ja veisuullani minä häntä ylistän.


Herra on kansansa väkevyys, hän on voideltunsa pelastus ja turva.


Pelasta kansasi ja siunaa perikuntasi; kaitse heitä ja kanna heitä iankaikkisesti.


Daavidin virsi. Antakaa Herralle, te Jumalan pojat, antakaa Herralle kunnia ja väkevyys.


Antakaa Herralle hänen nimensä kunnia, kumartakaa Herraa pyhässä kaunistuksessa.


Herran ääni käy vetten päällä; kunnian Jumala jylisee, Herra suurten vetten päällä.


Herran ääni käy voimallisesti, Herran ääni käy valtavasti.


Herran ääni särkee setrit, Herra särkee Libanonin setrit.


Hän hypittää niitä niinkuin vasikkaa, Libanonia ja Sirjonia niinkuin nuorta villihärkää.


Herran ääni halkoo tulen liekit.


Herran ääni vapisuttaa erämaan, Herra vapisuttaa Kaadeksen erämaan.


Herran ääni saattaa peurat poikimaan, se raastaa paljaiksi metsät. Ja kaikki hänen temppelissänsä sanoo: "Kunnia!"


Herra istui valtaistuimellaan, ja vedenpaisumus tuli. Herra istuu kuninkaana iankaikkisesti.


Herra antaa kansallensa väkevyyden, Herra siunaa kansaansa rauhalla.


Daavidin virsi; temppelin vihkimislaulu.


Minä ylistän sinua, Herra, sillä sinä pelastit minut etkä sallinut viholliseni iloita minusta.


Herra, minun Jumalani, sinua minä huusin, ja sinä paransit minut.


Herra, sinä nostit minun sieluni tuonelasta, sinä herätit minut henkiin hautaan vaipuvien joukosta.


Veisatkaa kiitosta Herralle, te hänen hurskaansa, ylistäkää hänen pyhää nimeänsä.


Sillä silmänräpäyksen kestää hänen vihansa, eliniän hänen armonsa; ehtoolla on itku vieraana, mutta aamulla ilo.


Minä sanoin menestykseni päivinä: "En minä ikinä horju".


Herra, sinä armossasi vahvistit minun vuoreni. Mutta kun sinä kätkit kasvosi, niin minä peljästyin.