ja, ikke bare det, men vi roser oss også av Gud ved vår Herre Jesus Kristus, ved hvem vi nu har fått forlikelsen.


Derfor, likesom synden kom inn i verden ved ett menneske, og døden ved synden, og døden således trengte igjennem til alle mennesker, fordi de syndet alle -


for vel var det synd i verden før loven, men synden tilregnes ikke hvor det ingen lov er;


men allikevel hersket døden fra Adam til Moses også over dem som ikke hadde syndet i likhet med Adams overtredelse, han som er et forbillede på den som skulde komme.


Men ikke er det med nådegaven således som med fallet; for er de mange død ved den enes fall, da er meget mere Guds nåde og gaven i det ene menneske Jesu Kristi nåde blitt overvettes rik for de mange.


Og ikke er det med gaven således som det blev da én syndet; for dommen blev til fordømmelse for éns skyld, men nådegaven til frifinnelsesdom for mange falls skyld.


For kom døden til å herske ved den ene på grunn av den enes fall, så skal meget mere de som får nådens og rettferdighets-gavens overvettes rikdom, leve og herske ved den ene, Jesus Kristus.


Altså: likesom éns fall blev til fordømmelse for alle mennesker, således blev også éns rettferdige gjerning til livsens rettferdiggjørelse for alle mennesker;


for likesom de mange er blitt syndere ved det ene menneskes ulydighet, så skal også de mange bli rettferdige ved den enes lydighet.


Men loven kom til forat fallet skulde bli stort; men hvor synden blev stor, blev nåden enda større,


forat likesom synden hersket ved døden, så skulde også nåden herske ved rettferdighet til et evig liv ved Jesus Kristus, vår Herre.


Hvad skal vi da si? skal vi holde ved i synden, forat nåden kan bli dess større?


Langt derifra! vi som er avdød fra synden, hvorledes skulde vi ennu leve i den?


Eller vet I ikke at alle vi som blev døpt til Kristus Jesus, blev døpt til hans død?


Vi blev altså begravet med ham ved dåpen til døden, forat likesom Kristus blev opreist fra de døde ved Faderens herlighet, så skal også vi vandre i et nytt levnet.


For er vi blitt forenet med ham ved likheten med hans død, så skal vi også bli det ved likheten med hans opstandelse,


da vi jo vet dette at vårt gamle menneske blev korsfestet med ham forat synde-legemet skulde bli til intet, så vi ikke mere skal tjene synden;


for den som er død, er rettferdiggjort fra synden.


Men er vi død med Kristus, da tror vi at vi også skal leve med ham,


fordi vi vet at efterat Kristus er opstanden fra de døde, dør han ikke mere; døden har ikke mere nogen makt over ham;


for sin død, den døde han én gang for synden, men sitt liv, det lever han for Gud.


Således skal også I akte eder som døde for synden, men levende for Gud i Kristus Jesus.


La derfor ikke synden herske i eders dødelige legeme, så I lyder dets lyster;


by heller ikke eders lemmer frem for synden som urettferdighets våben, men by eder frem for Gud som de som av døde er blitt levende, og eders lemmer som rettferdighets våben for Gud!


For synden skal ikke herske over eder; I er jo ikke under loven, men under nåden.


Hvad da? skal vi synde, siden vi ikke er under loven, men under nåden? Langt derifra!


vet I ikke at når I byr eder frem for nogen som tjenere til lydighet, da er I også tjenere under den som I så lyder, enten det er under synden til død eller under lydigheten til rettferdighet?


Men Gud være takk at I vel har vært syndens tjenere, men nu av hjertet er blitt lydige mot den lærdomsform som I er blitt overgitt til!


Men idet I er blitt frigjort fra synden, er I trådt i rettferdighetens tjeneste.


Jeg taler på menneskelig vis for eders kjøds skrøpelighets skyld. For likesom I bød eders lemmer frem som tjenere for urenheten og urettferdigheten til urettferdighet, således by nu eders lemmer frem som tjenere for rettferdigheten til helliggjørelse!


For dengang da I var syndens tjenere, var I fri fra rettferdigheten.


Hvad frukt hadde I da dengang? Slikt som I nu skammer eder over; for utgangen på det er døden.


Men nu, da I er frigjort fra synden og er trådt i Guds tjeneste, har I eders frukt til helliggjørelse, og til utgang et evig liv.


For den lønn som synden gir, er døden, men Guds nådegave er evig liv i Kristus Jesus, vår Herre.


Eller vet I ikke, brødre - jeg taler jo til slike som kjenner loven - at loven hersker over mennesket så lenge det lever?


Den gifte kvinne er jo ved loven bundet til sin mann så lenge han lever; men dersom mannen dør, er hun løst fra loven som bandt henne til mannen.


Derfor skal hun kalles en horkvinne om hun, mens mannen lever, ekter en annen mann; men dersom mannen dør, er hun fri fra loven, så hun ikke blir en horkvinne om hun ekter en annen mann.


Derfor, mine brødre, døde også I fra loven ved Kristi legeme, forat I skulde høre en annen til, ham som er opstanden fra de døde, så vi kan bære frukt for Gud.


For da vi var i kjødet, virket de syndige lyster, som vaktes ved loven, således i våre lemmer at vi bar frukt for døden;


men nu er vi løst fra loven, idet vi er død fra det som vi var fanget under, så vi tjener i Åndens nye vesen, og ikke i bokstavens gamle vesen.


Hvad skal vi da si? er loven synd? Langt derifra! men jeg kjente ikke synden uten ved loven; for begjærligheten kjente jeg ikke dersom ikke loven hadde sagt: Du skal ikke begjære.


Men synden tok anledning av budet og virket alskens begjærlighet i mig; for uten lov er synden død.


Jeg levde en tid uten lov; men da budet kom, blev synden levende igjen,


jeg derimot døde; og budet, som var til liv, det blev funnet å være mig til død;


for synden tok anledning av budet og dåret og drepte mig ved det.


Så er da loven hellig, og budet hellig og rettferdig og godt.


Er da det som er godt, blitt mig til død? Langt derifra! men det var synden, forat den skulde vise sig som synd, idet den voldte mig døden ved det som er godt - forat synden skulde bli overvettes syndig ved budet.


For vi vet at loven er åndelig; jeg derimot er kjødelig, solgt under synden;


for hvad jeg gjør, vet jeg ikke; for jeg gjør ikke det som jeg vil; men det som jeg hater, det gjør jeg.


Men gjør jeg det som jeg ikke vil, da vidner jeg jo med loven at den er god;


men nu er det ikke mere jeg som gjør det, men synden, som bor i mig.


For jeg vet at i mig, det er i mitt kjød, bor intet godt; for viljen har jeg, men å gjøre det gode makter jeg ikke;


for jeg gjør ikke det gode som jeg vil, men det onde som jeg ikke vil, det gjør jeg.


Men gjør jeg det som jeg ikke vil, da er det ikke mere jeg som gjør det, men synden, som bor i mig.


Så finner jeg da den lov for mig, jeg som vil gjøre det gode, at det onde ligger mig for hånden;


for jeg har lyst til Guds lov efter mitt innvortes menneske,


men jeg ser en annen lov i mine lemmer, som strider mot loven i mitt sinn og tar mig til fange under syndens lov, den som er i mine lemmer.


Jeg elendige menneske! hvem skal fri mig fra dette dødens legeme?


Gud være takk ved Jesus Kristus, vår Herre! - Så tjener da jeg Guds lov med mitt sinn, men syndens lov med mitt kjød.


Så er det da ingen fordømmelse for dem som er i Kristus Jesus;


for livets Ånds lov har i Kristus Jesus frigjort mig fra syndens og dødens lov.


For det som var umulig for loven, idet den var maktesløs ved kjødet, det gjorde Gud, idet han sendte sin Sønn i syndig kjøds lignelse og for syndens skyld og fordømte synden i kjødet,


forat lovens krav skulde bli opfylt i oss, vi som ikke vandrer efter kjødet, men efter Ånden.


For de som er efter kjødet, attrår det som hører kjødet til, men de som er efter Ånden, attrår det som hører Ånden til.


For kjødets attrå er død, men Åndens attrå er liv og fred,


fordi kjødets attrå er fiendskap mot Gud - for det er ikke Guds lov lydig, kan heller ikke være det -


og de som er i kjødet, kan ikke tekkes Gud.


Men I er ikke i kjødet, men i Ånden, såfremt Guds Ånd bor i eder; men har nogen ikke Kristi Ånd, da hører han ikke ham til.


Men er Kristus i eder, da er vel legemet dødt på grunn av synd, men ånden er liv på grunn av rettferdighet.


Men dersom hans Ånd som opvakte Jesus fra de døde, bor i eder, da skal han som opvakte Kristus fra de døde, også levendegjøre eders dødelige legemer ved sin Ånd, som bor i eder.


Derfor, brødre, står vi ikke i gjeld til kjødet, så vi skulde leve efter kjødet;


for dersom I lever efter kjødet, da skal I dø; men dersom I døder legemets gjerninger ved Ånden, da skal I leve.


For så mange som drives av Guds Ånd, de er Guds barn.


I fikk jo ikke trældommens ånd, så I atter skulde frykte, men I fikk barnekårets Ånd, ved hvilken vi roper: Abba, Fader!


Ånden selv vidner med vår ånd at vi er Guds barn;


men er vi barn, da er vi også arvinger, Guds arvinger og Kristi medarvinger, såfremt vi lider med ham, forat vi også skal herliggjøres med ham.


For jeg holder for at den nærværende tids lidelser ikke er å akte mot den herlighet som skal åpenbares på oss.


For skapningen lenges og stunder efter Guds barns åpenbarelse;


skapningen blev jo lagt under forgjengelighet - ikke godvillig, men efter hans vilje som la den derunder -


i håp om at også skapningen skal bli frigjort fra forgjengelighetens trældom til Guds barns herlighets frihet.


For vi vet at hele skapningen tilsammen sukker og er tilsammen i smerte inntil nu;


ja, ikke bare det, men også vi som dog har Åndens førstegrøde, også vi sukker med oss selv, idet vi stunder efter vårt barnekår, vårt legemes forløsning.


For i håpet er vi frelst; men et håp som sees, er ikke noget håp; hvorfor skulde en håpe det som han ser?


Men dersom vi håper det vi ikke ser, da stunder vi efter det med tålmod.


Men i like måte kommer også Ånden vår skrøpelighet til hjelp; for vi vet ikke hvad vi skal bede om, slik som vi trenger det; men Ånden selv går i forbønn for oss med usigelige sukk,


og han som ransaker hjertene, vet hvad Åndens attrå er; for efter Guds vilje går han i forbønn for de hellige.


Og vi vet at alle ting tjener dem til gode som elsker Gud, dem som efter hans råd er kalt.


For dem som han forut kjente, dem har han også forut bestemt til å bli likedannet med hans Sønns billede, forat han skulde være den førstefødte blandt mange brødre;


og dem som han forut bestemte, dem har han også kalt; og dem som han kalte, dem har han også rettferdiggjort; og dem som han rettferdiggjorde, dem har han også herliggjort.


Hvad skal vi da si til dette? Er Gud for oss, hvem er da imot oss?


Han som ikke sparte sin egen Sønn, men gav ham for oss alle, hvorledes skal han kunne annet enn gi oss alle ting med ham?


Hvem vil anklage Guds utvalgte? Gud er den som rettferdiggjør;


hvem er den som fordømmer? Kristus er den som er død, ja, hvad mere er, som også er opstanden, som også er ved Guds høire hånd, som også går i forbønn for oss;


hvem vil skille oss fra Kristi kjærlighet? Trengsel eller angst eller forfølgelse eller hunger eller nakenhet eller fare eller sverd?


som skrevet er: For din skyld drepes vi hele dagen; vi er regnet som slaktefår.


Men i alt dette vinner vi mere enn seier ved ham som elsket oss.


For jeg er viss på at hverken død eller liv, hverken engler eller krefter, hverken det som nu er eller det som komme skal, eller nogen makt,


hverken høide eller dybde eller nogen annen skapning skal kunne skille oss fra Guds kjærlighet i Kristus Jesus, vår Herre.


Jeg sier sannhet i Kristus, jeg lyver ikke, min samvittighet vidner med mig i den Hellige Ånd,


at jeg har en stor sorg og en uavlatelig gremmelse i mitt hjerte.


For jeg vilde ønske at jeg selv var forbannet bort fra Kristus for mine brødre, mine frender efter kjødet,


de som er israelitter, de som barnekåret og herligheten og paktene og lovgivningen og gudstjenesten og løftene tilhører,


de som fedrene tilhører, og som Kristus er kommet fra efter kjødet, han som er Gud over alle ting, velsignet i evighet. Amen.


Dog ikke som om Guds ord har slått feil. For ikke alle som er av Israels ætt, er derfor Israel;


heller ikke er alle, fordi de er Abrahams ætt, derfor hans barn; men: I Isak skal det nevnes dig en ætt,


det er: ikke kjødets barn er Guds barn, men løftets barn regnes til ætten;


for et løftes ord er dette: Ved denne tid vil jeg komme, og da skal Sara ha en sønn.


Og ikke bare dette; men så var det også med Rebekka, hun som var fruktsommelig ved én, Isak, vår far.


For da de ennu var ufødte og ennu ikke hadde gjort hverken godt eller ondt - forat Guds råd efter hans utvelgelse skulde stå ved makt, ikke ved gjerninger, men ved ham som kaller -


da blev det sagt til henne: Den eldste skal tjene den yngste;


som skrevet er: Jakob elsket jeg, men Esau hatet jeg.


Hvad skal vi da si? er der vel urettferdighet hos Gud? Langt derifra!


for til Moses sier han: Jeg vil miskunne mig over den som jeg miskunner mig over, og ynkes over den som Jeg ynkes over.


Så står det da ikke til den som vil, heller ikke til den som løper, men til Gud, som gjør miskunnhet.


For Skriften sier til Farao: Just til dette opreiste jeg dig at jeg kunde vise min makt på dig, og at mitt navn kunde bli kunngjort over all jorden.


Altså: hvem han vil, den miskunner han sig over; og hvem han vil, den forherder han.


Du vil da si til mig: Hvad har han da ennu å klage over? for hvem står vel hans vilje imot?


Men hvem er da du, menneske, som tar til gjenmæle mot Gud? Vil da verket si til virkeren: Hvorfor gjorde du mig slik?


Eller har ikke pottemakeren makt over leret, så han av samme deig kan arbeide det ene kar til ære, det andre til vanære?


Men om nu Gud, skjønt han vilde vise sin vrede og kunngjøre sin makt, dog i stort langmod tålte vredens kar, som var dannet til undergang,


så han også kunde kunngjøre sin herlighets rikdom over miskunnhetens kar, som han forut hadde beredt til herlighet?


Og til å bli slike kalte han også oss, ikke bare av jøder, men også av hedninger,


som han også sier hos Hoseas: Det som ikke er mitt folk, vil jeg kalle mitt folk, og henne som ikke er elsket, vil jeg kalle min elskede,


og det skal skje: På det sted hvor det blev sagt til dem: I er ikke mitt folk, der skal de kalles den levende Guds barn.


Og Esaias roper ut over Israel: Om tallet på Israels barn er som havets sand, så skal bare levningen bli frelst;


for sitt ord skal Herren utføre og hastig fullbyrde på jorden.


Og som Esaias forut har sagt: Hadde ikke den Herre Sebaot levnet oss en sæd, så var vi blitt som Sodoma og gjort like med Gomorra.


Hvad skal vi da si? At hedninger som ikke søkte rettferdighet, de vant rettferdighet, men det var rettferdigheten av tro;


Israel derimot, som søkte rettferdighetens lov, de vant ikke frem til denne lov.


Hvorfor det? Fordi de ikke søkte den ved tro, men ved gjerninger; for de støtte an mot snublestenen,


som skrevet er: Se, jeg legger i Sion en snublesten og en anstøtsklippe; den som tror på ham, skal ikke bli til skamme.


Brødre! mitt hjertes ønske og min bønn til Gud for dem er at de må bli frelst.


For jeg gir dem det vidnesbyrd at de har nidkjærhet for Gud, men ikke med skjønnsomhet;


for da de ikke kjente Guds rettferdighet og strevde efter å grunne sin egen rettferdighet, gav de sig ikke inn under Guds rettferdighet.


For Kristus er lovens ende, til rettferdighet for hver den som tror.


For Moses skriver om rettferdigheten av loven: Det menneske som gjør disse ting, skal leve ved dem;


men rettferdigheten av troen sier så: Si ikke i ditt hjerte: Hvem skal fare op til himmelen - det vil si: for å hente Kristus ned - ?


eller: Hvem skal fare ned i avgrunnen - det vil si: for å hente Kristus op fra de døde - ?


Men hvad sier den? Ordet er dig nær, i din munn og i ditt hjerte; det er troens ord, det som vi forkynner,


for dersom du med din munn bekjenner at Jesus er Herre, og i ditt hjerte tror at Gud opvakte ham fra de døde, da skal du bli frelst;


for med hjertet tror en til rettferdighet, og med munnen bekjenner en til frelse.


For Skriften sier: Hver den som tror på ham, skal ikke bli til skamme.


Det er jo ingen forskjell på jøde og greker; de har alle den samme Herre, som er rik nok for alle som påkaller ham;


for hver den som påkaller Herrens navn, skal bli frelst.


Hvorledes kan de da påkalle den som de ikke tror på? og hvorledes kan de tro der de ikke har hørt? og hvorledes kan de høre uten at det er nogen som forkynner?


og hvorledes kan de forkynne uten at de blir utsendt? som skrevet er: Hvor fagre deres føtter er som forkynner fred, som bærer godt budskap!


Men ikke alle var lydige mot evangeliet. For Esaias sier: Herre! hvem trodde vel det han hørte av oss?


Så kommer da troen av forkynnelsen, og forkynnelsen ved Kristi ord;


men jeg sier: Har de da ikke fått høre? Jo til visse; deres røst gikk ut til all jorden, og deres ord til jorderikes ende.


Men jeg sier: Kjente da Israel ikke til det? Først sier Moses: Jeg vil gjøre eder nidkjære på det som ikke er et folk; på et uforstandig folk vil jeg gjøre eder harme;


og Esaias våger sig til å si: Jeg blev funnet av dem som ikke søkte mig; jeg åpenbarte mig for dem som ikke spurte efter mig;


men om Israel sier han: Hele dagen rakte jeg mine hender ut til et ulydig og gjenstridig folk.


Jeg sier altså: Har da Gud forkastet sitt folk? Langt derifra! også jeg er jo en israelitt, av Abrahams ætt, av Benjamins stamme;


Gud har ikke forkastet sitt folk, som han forut kjente. Eller vet I ikke hvad Skriften sier på det sted om Elias, hvorledes han treder frem for Gud mot Israel:


Herre! dine profeter drepte de, dine alter rev de ned, og jeg blev alene tilbake, og de står mig efter livet.


Men hvad sier Guds svar til ham? Jeg har levnet mig syv tusen menn som ikke har bøiet kne for Ba'al.


Således er det da også i denne tid blitt en levning tilbake efter nådens utvelgelse;


men er det av nåde, da er det ikke mere av gjerninger, ellers blir nåden ikke mere nåde.


Hvorledes altså? Det som Israel attrår, det har det ikke nådd; men de utvalgte har nådd det, de andre er blitt forherdet,


som skrevet er: Gud gav dem en treghets ånd, øine til ikke å se med og ører til ikke å høre med, inntil den dag idag.


Og David sier: La deres bord bli dem til en strikke og en snare og en felle og en gjengjeldelse for dem!


la deres øine bli formørket, så de ikke ser, og bøi alltid deres rygg!


Jeg sier altså: Har de da snublet for å falle? Langt derifra! men ved deres fall er frelsen kommet til hedningene, forat dette skal vekke dem til nidkjærhet;


men er deres fall en rikdom for verden, og er tapet av dem en rikdom for hedninger, hvor meget mere da deres fylde!


For til eder taler jeg, I hedninger! Så sant som jeg er hedningenes apostel, priser jeg mitt embede,


om jeg bare kunde vekke mine kjødelige frender til nidkjærhet og få frelst nogen av dem.


For er verden blitt forlikt med Gud ved deres forkastelse, hvad annet vil da deres antagelse bli enn liv av døde?


Men er førstegrøden hellig, da er deigen det også, og er roten hellig, da er grenene det også.


Om nu allikevel nogen av grenene blev avbrutt, og du som var en vill oljekvist, blev innpodet iblandt dem og fikk del med dem i oljetreets rot og fedme,


da ros dig ikke mot grenene! men hvis du roser dig, så er det dog ikke du som bærer roten, men roten som bærer dig.


Du vil da si: Grenene blev avbrutt forat jeg skulde bli innpodet.


Vel! ved sin vantro blev de avbrutt, men du står ved din tro; vær ikke overmodig, men frykt!


for sparte Gud ikke de naturlige grener, da vil han heller ikke spare dig.


Så se da Guds godhet og strenghet: Strenghet er over dem som er falt, men over dig er Guds godhet, såfremt du holder dig til hans godhet, ellers skal også du bli avhugget.


Men hine skal også bli innpodet, såfremt de ikke holder ved i sin vantro; for Gud er mektig til å innpode dem igjen.


For blev du avhugget av det oljetre som er vilt av naturen, og mot naturen innpodet i et godt oljetre, hvor meget mere skal de da bli innpodet i sitt eget oljetre, disse som av naturen hører det til.


For jeg vil ikke, brødre, at I skal være uvitende om denne hemmelighet - forat I ikke skal tykkes eder selv kloke - at forherdelse delvis er kommet over Israel, inntil fylden av hedningene er kommet inn,


og således skal hele Israel bli frelst, som skrevet er: Fra Sion skal redningsmannen komme, han skal bortrydde ugudelighet fra Jakob,


og når jeg borttar deres synder, da er dette min pakt med dem.


Efter evangeliet er de fiender for eders skyld, men efter utvelgelsen er de elsket for fedrenes skyld;


for sine nådegaver og sitt kall angrer Gud ikke på.


For likesom I før var ulydige mot Gud, men nu har fått miskunn ved disses ulydighet,


så har også disse nu vært ulydige, forat de også skal få miskunn ved den miskunn som er blitt eder til del;


for Gud har overgitt dem alle til ulydighet forat han kunde miskunne sig over dem alle.


O dyp av rikdom og visdom og kunnskap hos Gud! Hvor uransakelige hans dommer er, og hvor usporlige hans veier!


For hvem kjente Herrens sinn? eller hvem var hans rådgiver?


Eller hvem gav ham noget først, så han skulde få vederlag igjen?


For av ham og ved ham og til ham er alle ting; ham være æren i evighet! Amen.


Jeg formaner eder altså, brødre, ved Guds miskunn at I fremstiller eders legemer som et levende, hellig, Gud velbehagelig offer - dette er eders åndelige gudstjeneste -


og skikk eder ikke like med denne verden, men bli forvandlet ved fornyelsen av eders sinn, så I kan prøve hvad som er Guds vilje: det gode og velbehagelige og fullkomne!


For ved den nåde som er mig gitt, sier jeg til enhver iblandt eder at han ikke skal tenke høiere enn han bør tenke, men tenke så at han tenker sindig, alt efter som Gud har tilmålt enhver hans mål av tro.


For likesom vi har mange lemmer på ett legeme, men ikke alle lemmene har samme gjerning,


således er vi mange ett legeme i Kristus, men hver for sig er vi hverandres lemmer.


Og da vi har ulike nådegaver, alt efter den nåde som er oss gitt, så la oss, om vi har profetisk gave, bruke den efter som vi har tro til,


eller om vi har en tjeneste, ta vare på tjenesten, eller om en er lærer, på lærdommen,


eller om en skal formane, på formaningen; den som utdeler, gjøre det med ærlig hu; den som er forstander, være det med iver; den som gjør barmhjertighet, gjøre det med glede!


Kjærligheten være uten skrømt; avsky det onde, hold fast ved det gode!


Vær ømhjertede mot hverandre i broderkjærlighet; kappes om å hedre hverandre!


Vær ikke lunkne i eders iver; vær brennende i ånden; tjen Herren!


Vær glade i håpet, tålmodige i trengselen, vedholdende i bønnen.


Ta eder av de hellige i deres trang; legg vinn på gjestfrihet!


Velsign dem som forfølger eder; velsign, og forbann ikke!


Gled eder med de glade, og gråt med de gråtende!


Ha ett sinnelag mot hverandre; attrå ikke det høie, men hold eder gjerne til det lave; vær ikke selvkloke!


Gjengjeld ikke nogen ondt med ondt; legg vinn på det som godt er, for alle menneskers åsyn!


Såfremt det er mulig, da hold I på eders side fred med alle mennesker!


Hevn eder ikke selv, mine elskede, men gi vreden rum! for det er skrevet: Mig hører hevnen til, jeg vil gjengjelde, sier Herren.


Om da din fiende hungrer, så gi ham å ete; om han tørster, gi ham å drikke! for når du gjør dette, sanker du gloende kull på hans hode.


La dig ikke overvinne av det onde, men overvinn det onde med det gode!


Hver sjel være lydig mot de foresatte øvrigheter! for det er ikke øvrighet uten av Gud, men de som er, de er innsatt av Gud,


så at den som setter sig imot øvrigheten, står Guds ordning imot; men de som står imot, skal få sin dom.


For de styrende er ikke til redsel for den gode gjerning, men for den onde. Men vil du slippe å frykte for øvrigheten? Gjør det som godt er, så skal du ha ros av den;


for den er Guds tjener, dig til gode. Men gjør du det som ondt er, da frykt! for den bærer ikke sverdet for intet; for den er Guds tjener, en hevner til straff over den som gjør det som ondt er.


Derfor er det nødvendig å være lydig mot den, ikke bare for straffens skyld, men også for samvittighetens.


Derfor betaler I jo også skatt; for de er Guds tjenere, som nettop tar vare på dette.


Gi alle det I er dem skyldige: den skatt som skatt tilkommer, den toll som toll tilkommer, den frykt som frykt tilkommer, den ære som ære tilkommer!


Bli ingen noget skyldige, uten det å elske hverandre! for den som elsker den annen, har opfylt loven.


For det ord: Du skal ikke drive hor, du skal ikke slå ihjel, du skal ikke stjele, du skal ikke begjære, og hvad andre bud det kan være, det samles til ett i dette ord: Du skal elske din næste som dig selv.


Kjærligheten gjør ikke næsten noget ondt; derfor er kjærligheten lovens opfyllelse.


Og dette må vi gjøre, da vi kjenner tiden, at timen er kommet da vi skal våkne op av søvne; for frelsen er oss nærmere nu enn dengang vi kom til troen.


Det lider med natten, og det stunder til dag; la oss derfor avlegge mørkets gjerninger, men iklæ oss lysets våben!


La oss vandre sømmelig, som om dagen, ikke i svir og drikk, ikke i løsaktighet og skamløshet, ikke i kiv og avind,


men iklæ eder den Herre Jesus Kristus, og bær ikke således omsorg for kjødet at det vekkes begjærligheter!


Ta eder av den som er svak i troen, uten å sette eder til doms over hans tanker!


Den ene har tro til å ete alt, men den som er svak, eter bare urter;


den som eter, ringeakte ikke den som ikke eter, og den som ikke eter, dømme ikke den som eter! for Gud har jo tatt sig av ham.


Hvem er du som dømmer en fremmed svenn? Han står eller faller for sin egen herre; dog, han skal bli stående; for Herren er mektig til å holde ham oppe.


Den ene akter en dag fremfor en annen, den andre akter alle dager like; enhver være fullt sikker i sitt eget sinn!


Den som akter på dagen, gjør det for Herren, og den som ikke akter på dagen, gjør det for Herren. Og den som eter, gjør det for Herren, for han takker Gud; og den som ikke eter, gjør det for Herren og takker Gud.


For ingen av oss lever for sig selv, og ingen dør for sig selv;


for om vi lever, så lever vi for Herren, og om vi dør, så dør vi for Herren; enten vi da lever eller vi dør, hører vi Herren til.


For derfor døde Kristus og blev levende igjen at han skulde være herre både over levende og over døde.


Men du, hvorfor dømmer du din bror? eller du, hvorfor ringeakter du din bror? vi skal jo alle stilles frem for Guds domstol.


For det er skrevet: Så sant jeg lever, sier Herren, for mig skal hvert kne bøie sig, og hver tunge skal prise Gud.


Så skal da hver av oss gjøre Gud regnskap for sig selv.


Derfor, la oss ikke mere dømme hverandre, men fell heller den dom at I ikke skal legge anstøt eller felle for eders bror!


Jeg vet og er viss på det i den Herre Jesus at ingen ting er uren i sig selv; men for den som holder noget for urent, for ham er det urent.


For dersom det voldes din bror sorg ved din mat, da vandrer du ikke lenger i kjærlighet; før ikke ved din mat den i fortapelse som Kristus er død for!


La da ikke eders gode bli spottet!


Guds rike består jo ikke i å ete og drikke, men i rettferdighet og fred og glede i den Hellige Ånd;


for den som heri tjener Kristus, han er velbehagelig for Gud og tekkelig for mennesker.


La oss derfor strebe efter det som tjener til fred og til innbyrdes opbyggelse!


Nedbryt ikke Guds verk for mats skyld! Alt er vel rent, men det er ondt for det menneske som eter med samvittighets-anstøt;


det er godt ikke å ete kjøtt eller drikke vin eller gjøre noget som din bror støter sig ved.


Du har tro? Ha den hos dig selv, for Gud! Salig er den som ikke dømmer sig selv i det han velger;


men den som tviler - dersom han eter, så er han dømt, fordi det ikke er gjort av tro; alt som ikke er av tro, er synd.


Vi som er sterke, er skyldige til å bære de svakes skrøpeligheter og ikke være oss selv til behag;


enhver av oss være sin næste til behag, til hans gagn, til opbyggelse!


For Kristus levde heller ikke sig selv til behag, men, som skrevet er: Deres hån som hånte dig, falt på mig.


For alt som før er skrevet, det er skrevet oss til lærdom, forat vi skal ha håp ved det tålmod og den trøst som skriftene gir.


Men tålmodets og trøstens Gud gi eder å ha ett sinn innbyrdes efter Kristi Jesu forbillede,


så at I enige, med én munn, kan prise Gud og vår Herre Jesu Kristi Fader!


Derfor ta eder av hverandre, likesom og Kristus tok sig av eder til Guds ære!


Jeg mener: Kristus er blitt en tjener for de omskårne for Guds sanndruhets skyld, for å stadfeste løftene til fedrene,


men hedningene skal prise Gud for miskunnhet, som skrevet er: Derfor vil jeg prise dig iblandt hedninger og lovsynge ditt navn.


Og atter sier Skriften: Gled eder, I hedninger, sammen med hans folk!


Og atter: Lov Herren, alle hedninger, og pris ham, alle folk!


Og atter sier Esaias: Det skal komme det Isais rotskudd, han som reiser sig for å herske over hedninger; på ham skal hedningene håpe.


Men håpets Gud fylle eder med all glede og fred i eders tro, så I kan være rike på håp ved den Hellige Ånds kraft!


Men også jeg, mine brødre, har den visse tro om eder at I av eder selv er fulle av godhet, fylt med all kunnskap, i stand til også å formane hverandre;


men allikevel har jeg til dels skrevet eder noget djervt til for atter å påminne eder, efter den nåde som er mig gitt av Gud,


at jeg skal være Kristi Jesu offerprest for hedningene, idet jeg prestelig forvalter Guds evangelium, forat hedningene kan bli et velbehagelig offer, helliget ved den Hellige Ånd.


Derfor har jeg min ros i Kristus Jesus, i min tjeneste for Gud;


for jeg vil ikke driste mig til å tale om annet enn det som Kristus har virket ved mig for å føre hedningene til lydighet, ved ord og gjerning,


ved tegns og underes kraft, ved Åndens kraft, så at jeg fra Jerusalem og rundt omkring like til Illyria har fullt kunngjort Kristi evangelium,


dog så at jeg satte min ære i å forkynne evangeliet, ikke der hvor Kristus allerede var nevnt, forat jeg ikke skulde bygge på fremmed grunnvoll,


men, som skrevet er: De som ikke har fått budskap om ham, skal se, og de som ikke har hørt, skal forstå.


Derved især er jeg blitt hindret fra å komme til eder;


men nu, da jeg ikke lenger har rum i disse land, men i mange år har hatt lengsel efter å komme til eder,


håper jeg å få se eder på gjennemreisen når jeg drar til Spania, og få følge av eder dit når jeg først i nogen mon har hatt godt av eder.


Men nu drar jeg til Jerusalem i de helliges tjeneste.


For Makedonia og Akaia har villet gjøre et sammenskudd for de fattige blandt de hellige i Jerusalem.


De har så villet, og de står også i gjeld til dem; for har hedningene fått del i deres åndelige goder, da er de også skyldige til å tjene dem med de timelige.


Når jeg da har fullført dette og lagt denne frukt i deres hender, vil jeg dra derfra gjennem eders by til Spania,


og jeg vet at når jeg kommer til eder, skal jeg komme med en fylde av Kristi velsignelse.


Men jeg formaner eder, brødre, ved vår Herre Jesus Kristus og ved Åndens kjærlighet at I strider sammen med mig i eders bønner for mig til Gud,


forat jeg må utfries fra de vantro i Judea, og mitt ærend til Jerusalem må tekkes de hellige,


så jeg kan komme til eder med glede, om Gud så vil, og få vederkvege mig sammen med eder.


Fredens Gud være med eder alle! Amen.


Jeg anbefaler eder Føbe, vår søster, som er menighets-tjenerinne i Kenkreæ,


at I tar imot henne i Herren, som det sømmer sig for de hellige, og går henne til hånde i alt som hun måtte trenge eders hjelp i; for hun har også gått mange til hånde, ja mig selv.


Hils Priska og Akvilas, mine medarbeidere i Kristus Jesus,


de som har våget sitt eget liv for mitt, og som ikke alene jeg takker, men også alle menigheter av hedningene,


og hils menigheten i deres hus. Hils Epenetus, min elskede, som er Asias førstegrøde for Kristus.


Hils Maria, som har arbeidet meget for eder.


Hils Andronikus og Junias, mine frender og mine medfanger, de som har et godt navn blandt apostlene, de som også før mig er kommet til Kristus.


Hils Amplias, min elskede i Herren.


Hils Urbanus, vår medarbeider i Kristus, og Stakys, min elskede.


Hils Apelles, den prøvede i Kristus. Hils dem av Aristobulus' hus.


Hils Herodion, min frende. Hils dem av Narkissus' hus som er i Herren.


Hils Tryfena og Tryfosa, som har arbeidet i Herren. Hils Persis, den elskede, som har arbeidet meget i Herren.


Hils Rufus, den utvalgte i Herren, og hans og min mor.


Hils Asynkritus, Flegon, Hermes, Patrobas, Hermas, og brødrene hos dem.


Hils Filologus og Julia, Nereus og hans søster og Olympas, og alle de hellige hos dem.


Hils hverandre med et hellig kyss! Alle Kristi menigheter hilser eder.


Men jeg formaner eder, brødre, til å holde øie med dem som volder tvedrakten og anstøtene imot den lære som I har lært, og gå av veien for dem;


for disse tjener ikke vår Herre Jesus Kristus, men sin egen buk, og ved sin søte tale og sine fagre ord dårer de de enfoldiges hjerter.


For ordet om eders lydighet er kommet ut til alle; derfor gleder jeg mig over eder, men jeg ønsker at I skal være vise til det gode og rene for det onde.


Men fredens Gud skal i hast knuse Satan under eders føtter. Vår Herre Jesu Kristi nåde være med eder!


Timoteus, min medarbeider, og Lukius og Jason og Sosipater, mine frender, hilser eder.


Jeg Tertius, som nedskriver brevet, hilser eder i Herren.


Gajus, min og hele menighetens vert, hilser eder. Erastus, byens regnskapsfører, og broderen Kvartus hilser eder.


Vår Herre Jesu Kristi nåde være med eder alle! Amen.


Paulus, ved Guds vilje kalt til Kristi Jesu apostel, og broderen Sostenes


- til den Guds menighet som er i Korint, helligede i Kristus Jesus, kalte, hellige, tillikemed alle dem som på ethvert sted påkaller vår Herre Jesu Kristi navn, deres og vår:


Nåde være med eder og fred fra Gud vår Fader og den Herre Jesus Kristus!


Jeg takker alltid min Gud for eder, for den Guds nåde som er eder gitt i Kristus Jesus,


at I i ham er gjort rike på alt, på all lære og all kunnskap,


likesom Kristi vidnesbyrd er blitt rotfestet i eder,


så at det ikke fattes eder på nogen nådegave mens I venter på vår Herre Jesu Kristi åpenbarelse,


han som også skal styrke eder inntil enden, så I må være ulastelige på vår Herre Jesu Kristi dag.


Gud er trofast, han ved hvem I blev kalt til samfund med hans Sønn, Jesus Kristus, vår Herre.


Men jeg formaner eder, brødre, ved vår Herre Jesu Kristi navn at I alle må føre den samme tale, og at det ikke må være splid iblandt eder, men at I må være fast forenet i samme sinn og i samme mening.


For det er av Kloes folk blitt mig fortalt om eder, mine brødre, at det er tretter iblandt eder.


Jeg mener dette at enhver av eder sier: Jeg holder mig til Paulus; jeg til Apollos; jeg til Kefas; jeg til Kristus.


Er Kristus blitt delt? var det Paulus som blev korsfestet for eder, eller var det til Paulus' navn I blev døpt?


Jeg takker Gud at jeg ikke har døpt nogen av eder uten Krispus og Gajus,


for at ikke nogen skal si at I blev døpt til mitt navn.


Dog har jeg også døpt Stefanas' hus; ellers vet jeg ikke av at jeg har døpt nogen annen.


For Kristus har ikke utsendt mig for å døpe, men for å forkynne evangeliet, ikke med vise ord, for at Kristi kors ikke skulde tape sin kraft.


For ordet om korset er vel en dårskap for dem som går fortapt, men for oss som blir frelst, er det en Guds kraft;


for det er skrevet: Jeg vil ødelegge de vises visdom, og de forstandiges forstand vil jeg gjøre til intet.


Hvor er en vismann, hvor er en skriftlærd, hvor er en gransker i denne verden? har ikke Gud gjort verdens visdom til dårskap?


For eftersom verden ikke ved sin visdom kjente Gud i Guds visdom, var det Guds vilje ved forkynnelsens dårskap å frelse dem som tror,


eftersom både jøder krever tegn og grekere søker visdom,


men vi forkynner Kristus korsfestet, for jøder et anstøt og for hedninger en dårskap,


men for dem som er kalt, både jøder og grekere, forkynner vi Kristus, Guds kraft og Guds visdom.


For Guds dårskap er visere enn menneskene, og Guds svakhet er sterkere enn menneskene.


For legg merke til eders kall, brødre, at ikke mange vise efter kjødet blev kalt, ikke mange mektige, ikke mange høibårne;


men det som er dårlig i verden, det utvalgte Gud sig for å gjøre de vise til skamme, og det som er svakt i verden, det utvalgte Gud sig for å gjøre det sterke til skamme,


og det som er lavt i verden, og det som er ringeaktet, det utvalgte Gud sig, det som ingenting er, for å gjøre til intet det som er noget,


forat intet kjød skal rose sig for Gud.


Men av ham er I i Kristus Jesus, som er blitt oss visdom fra Gud og rettferdighet og helliggjørelse og forløsning,


forat, som skrevet er: Den som roser sig, han rose sig i Herren!


Og jeg, da jeg kom til eder, brødre, kom jeg ikke med mesterskap i tale eller i visdom og forkynte eder Guds vidnesbyrd;


for jeg vilde ikke vite noget iblandt eder uten Jesus Kristus og ham korsfestet.


Og jeg var hos eder i skrøpelighet og i frykt og i megen beven,


og min tale og min forkynnelse var ikke med visdoms overtalende ord, men med Ånds og krafts bevis,


forat eders tro ikke skulde være grunnet på menneskers visdom, men på Guds kraft.


Dog, visdom taler vi blandt de fullkomne, men en visdom som ikke tilhører denne verden eller denne verdens herrer, de som forgår;


men som en hemmelighet taler vi Guds visdom, den skjulte, som Gud fra evighet av har forut bestemt til vår herlighet,


den som ingen av denne verdens herrer kjente; for hadde de kjent den, da hadde de ikke korsfestet herlighetens herre;


men, som skrevet er: Hvad øie ikke så og øre ikke hørte, og hvad ikke opkom i noget menneskes hjerte, hvad Gud har beredt for dem som elsker ham.


Men oss har Gud åpenbaret det ved sin Ånd. For Ånden ransaker alle ting, også dybdene i Gud;


for hvem iblandt mennesker vet hvad som bor i mennesket, uten menneskets ånd, som er i ham? Således vet heller ingen hvad som bor i Gud, uten Guds Ånd;


men vi har ikke fått verdens ånd, vi har fått den Ånd som er av Gud, forat vi skal kjenne det som er gitt oss av Gud,


det som vi også taler om, ikke med ord som menneskelig visdom lærer, men med ord som Ånden lærer, idet vi tolker åndelige ting med åndelige ord.


Men et naturlig menneske tar ikke imot det som hører Guds Ånd til; for det er ham en dårskap, og han kan ikke kjenne det, for det dømmes åndelig;


men den åndelige dømmer alt, men selv dømmes han av ingen;


for hvem har kjent Herrens sinn, så at han skulde lære ham? men vi har Kristi sinn.


Og jeg, brødre, kunde ikke tale til eder som til åndelige, men bare som til kjødelige, som til småbarn i Kristus.


Jeg gav eder melk å drikke og ikke fast føde; for I tålte den enda ikke. Ja, I tåler den ikke ennu,


I er jo ennu kjødelige. For når det er avind og trette iblandt eder, er I da ikke kjødelige og vandrer på menneskelig vis?


For når en sier: Jeg holder mig til Paulus, og en annen: Jeg til Apollos, er I da ikke mennesker?


Hvad er da Apollos? eller hvad er Paulus? Tjenere ved hvem I kom til troen, og det efter som Herren gav enhver.


Jeg plantet, Apollos vannet, men Gud gav vekst;


derfor er hverken den noget som planter, eller den som vanner, men Gud som gir vekst.


Men den som planter, og den som vanner, er ett; dog skal enhver av dem få sin egen lønn efter sitt eget arbeid.


For vi er Guds medarbeidere; I er Guds akerland, Guds bygning.


Efter den Guds nåde som er mig gitt, har jeg lagt grunnvoll som en vis byggmester, og en annen bygger videre; men enhver se til hvorledes han bygger videre!


For ingen kan legge en annen grunnvoll enn den som er lagt, det er Jesus Kristus.


Men om nogen på denne grunnvoll bygger med gull, sølv, kostelige stener, tre, høi, strå,


da skal enhvers verk bli åpenbart; for dagen skal vise det, for den åpenbares med ild, og hvordan enhvers verk er, det skal ilden prøve.


Om det verk som en har bygget, står sig, da skal han få lønn;


om ens verk brenner op, da skal han tape lønnen, men selv skal han bli frelst, dog således som gjennem ild.


Vet I ikke at I er Guds tempel, og at Guds Ånd bor i eder?


Om nogen ødelegger Guds tempel, ham skal Gud ødelegge; for Guds tempel er hellig, og det er I.


Ingen dåre sig selv! Om nogen iblandt eder tykkes sig å være vis i denne verden, han bli en dåre, forat han kan bli vis;


for denne verdens visdom er dårskap for Gud. For det er skrevet: Han fanger de vise i deres kløkt,


og atter: Herren kjenner de vises tanker, at de er tomme.


Derfor rose ingen sig av mennesker! for alt hører eder til,


enten det er Paulus eller Apollos eller Kefas, enten det er verden eller liv eller død, enten det er det som nu er, eller det som komme skal - alt hører eder til,


men I hører Kristus til, og Kristus hører Gud til.


Således akte I oss som Kristi tjenere og husholdere over Guds hemmeligheter!


For øvrig kreves det av husholdere at de må finnes tro.


Men for mig har det lite å si å dømmes av eder eller av en menneskelig domstol; ja, jeg dømmer mig ikke engang selv;


for vel vet jeg intet med mig selv, men dermed er jeg ikke rettferdiggjort; men den som dømmer mig, er Herren.


Døm derfor ikke noget før tiden, før Herren kommer, han som også skal føre frem for lyset det som har vært skjult i mørket, og åpenbare hjertenes råd; og da skal enhver få sin ros av Gud.


Dette, brødre, har jeg overført på mig selv og Apollos for eders skyld, forat I ved oss må lære ikke å gå ut over det som skrevet er, forat ingen av eder skal bli opblåst, for den ene mot den andre.


For hvem gir vel dig fortrin? Og hvad har du, som du ikke har fått? Men om du nu har fått noget, hvorfor roser du dig da som om du ikke hadde fått det?


I er alt blitt mette; I er alt blitt rike; uten oss er I blitt herrer! Ja, gid I var blitt herrer, så vi kunde herske sammen med eder!


For mig tykkes at Gud har vist oss apostler frem som de ringeste, som dødsdømte; for et skuespill er vi blitt for verden, både for engler og for mennesker.


Vi er dårer for Kristi skyld, men I er kloke i Kristus; vi er skrøpelige, men I er sterke; I er hedret, men vi er æreløse.


Like til denne stund er vi både hungrige og tørste og nakne og mishandlet og hjemløse og mødige,


idet vi arbeider med våre egne hender; vi blir utskjelt - og vi velsigner; vi blir forfulgt - og vi tåler det;


Vi blir spottet - og vi formaner; vi er blitt som utskudd i verden, en vemmelse for alle, inntil nu.


Jeg skriver ikke dette for å vanære eder, men for å påminne eder som mine elskede barn.


For om I og har ti tusen læremestere i Kristus, så har I dog ikke mange fedre; for jeg har avlet eder i Kristus Jesus ved evangeliet.


Jeg formaner eder derfor: Bli mine efterfølgere!


Derfor har jeg sendt Timoteus til eder, han som er mitt elskede og trofaste barn i Herren, forat han skal minne eder om mine veier i Kristus, således som jeg lærer overalt i hver menighet.


Men somme er blitt opblåst, i den tanke at jeg ikke skulde komme til eder;


men jeg kommer snart til eder, om Herren vil, og får da lære å kjenne ikke ordene, men kraften hos dem som er opblåst;


for Guds rike består ikke i ord, men i kraft.


Hvad vil I? skal jeg komme til eder med ris, eller med kjærlighet og saktmodighets ånd?


I det hele høres det om hor iblandt eder, og det slikt hor som ikke engang nevnes blandt hedningene: at en holder sig til sin fars hustru.


Og I er opblåst, mens I langt heller skulde sørge, så den som har gjort denne gjerning, kunde bli støtt ut fra eder.


For jeg for min del, som vel er fraværende med legemet, men nærværende med ånden, har allerede, som om jeg var nærværende, felt den dom over den som har gjort dette,


at han skal I vår Herre Jesu navn, idet I og min ånd samles i vår Herre Jesu kraft,


overgis til Satan til kjødets ødeleggelse, forat hans ånd kan bli frelst på den Herre Jesu dag.


Det er ikke smukt det som I roser eder av. Vet I ikke at en liten surdeig syrer hele deigen?


Rens derfor ut den gamle surdeig, så I kan være ny deig, likesom I er usyrede! for vårt påskelam er jo slaktet: Kristus.


La oss derfor holde høitid, ikke med gammel surdeig eller med ondskaps og ugudelighets surdeig, men med renhets og sannhets usyrede brød!


Jeg skrev til eder i mitt brev at I ikke skulde ha omgang med horkarler -


jeg mente ikke i almindelighet horkarlene i denne verden eller de havesyke og røverne eller avgudsdyrkerne, ellers måtte I jo gå ut av verden;


men det jeg skrev til eder, var at I ikke skulde ha omgang med nogen som kalles en bror og er en horkarl eller havesyk eller avgudsdyrker eller baktaler eller dranker eller røver, så I ikke engang eter sammen med ham.


For hvad har vel jeg med å dømme dem som er utenfor? dømmer ikke også I bare dem som er innenfor?


men dem som er utenfor, skal Gud dømme. Støt da den onde ut fra eder!


Våger nogen av eder, når han har sak mot sin næste, da å søke dom hos de urettferdige og ikke hos de hellige?


Eller vet I ikke at de hellige skal dømme verden? og dersom verden blir dømt ved eder, er I da uverdige til å dømme i de ringeste saker?


Vet I ikke at vi skal dømme engler? hvor meget mere da i timelige ting!


Når I da har saker om timelige ting, så setter I dem til dommere som ikke aktes for noget i menigheten!


Til skam for eder sier jeg det. Så finnes det da ikke nogen vis mann iblandt eder, ikke en eneste én, som kan skille tretten for sin bror?


men bror fører sak mot bror, og det for vantros domstol!


Det er jo i det hele allerede et tap for eder at I har saker mot hverandre. Hvorfor lider I ikke heller urett? hvorfor tåler I ikke heller skade?


Men I gjør urett og skade, og det mot brødre!


Eller vet I ikke at de som gjør urett, ikke skal arve Guds rike? Far ikke vill! Hverken horkarler eller avgudsdyrkere eller ekteskapsbrytere eller bløtaktige eller de som synder mot naturen,


eller tyver eller havesyke eller drankere eller baktalere eller røvere skal arve Guds rike.


Og således var det med somme av eder; men I har latt eder avtvette, I er blitt helliget, I er blitt rettferdiggjort i den Herre Jesu navn og i vår Guds Ånd.


Jeg har lov til alt - men ikke alt gagner; jeg har lov til alt - men jeg skal ikke la noget få makten over mig.


Maten er for buken, og buken for maten; og Gud skal gjøre ende på dem begge. Men legemet er ikke for hor, men for Herren, og Herren for legemet;


og Gud har opvakt Herren og skal også opvekke oss ved sin kraft.


Vet I ikke at eders legemer er Kristi lemmer? skal jeg da ta Kristi lemmer og gjøre dem til en skjøges lemmer? Langt derifra!


Eller vet I ikke at den som holder sig til skjøgen, er ett legeme med henne? For det er sagt: De to skal være ett kjød.


Men den som holder sig til Herren, er én ånd med ham.


Fly hor! Enhver synd som et menneske kan gjøre, er utenfor legemet; men den som driver hor, synder mot sitt eget legeme.


Eller vet I ikke at eders legeme er et tempel for den Hellige Ånd, som bor i eder, og som I har fra Gud, og at I ikke hører eder selv til?


for I er dyrt kjøpt. Ær da Gud i eders legeme!


Men vedkommende det som I skrev om, da er det godt for et menneske ikke å røre en kvinne;


men for hors skyld skal hver mann ha sin egen hustru, og hver kvinne sin egen mann.


Mannen gjøre sin skyldighet mot hustruen, og likeså hustruen mot mannen;


hustruen råder ikke over sitt eget legeme, men mannen; likeså råder heller ikke mannen over sitt eget legeme, men hustruen.


Hold eder ikke fra hverandre uten efter samråd, for en tid, for å leve i bønn, og kom så sammen igjen, forat ikke Satan skal friste eder, fordi I ikke makter å være avholdende!


Dette sier jeg som tillatelse, ikke som påbud;


jeg ønsker at alle mennesker var som jeg; men hver har sin egen nådegave av Gud, den ene så, den andre så.


Til de ugifte og til enkene sier jeg: Det er godt for dem om de vedblir å være som jeg;


men kan de ikke være avholdende, da la dem gifte sig! for det er bedre å gifte sig enn å lide brynde.


De gifte byder jeg, dog ikke jeg, men Herren, at en hustru ikke skal skille sig fra sin mann;


men er hun skilt fra ham, da vedbli hun å være ugift eller forlike sig med sin mann - og at en mann ikke skal skille sig fra sin hustru.


Til de andre sier jeg, ikke Herren: Dersom en bror har en vantro hustru, og hun samtykker i å bo hos ham, da skille han sig ikke fra henne!


og om en hustru har en vantro mann, og denne samtykker i å bo hos henne, da skille hun sig ikke fra sin mann!


For den vantro mann er helliget ved sin hustru, og den vantro hustru er helliget ved broren; ellers var jo eders barn urene, men nu er de hellige.


Men dersom den vantro skiller sig, da får han så gjøre; broren eller søsteren er ikke trælbundet i slike ting, men Gud har kalt oss til fred.


For hvad vet du, hustru, om du kan frelse din mann? eller hvad vet du, mann, om du kan frelse din hustru?


Dog vandre hver således som Herren har gitt ham, som Gud har kalt ham! Og således foreskriver jeg i alle menigheter.


En blev kalt som omskåret, han dra ikke forhud over; en er blitt kalt som uomskåret, han la sig ikke omskjære!


Det kommer ikke an på omskjærelse, og det kommer ikke an på forhud, men på å holde Guds bud.


Hver bli i det kall han blev kalt i!


Blev du kalt som træl, da gjør dig ingen sorg av det; men kan du også bli fri, så gjør heller bruk derav!


For den træl som er kalt i Herren, er Herrens frigitte; likeså er også den frie som er kalt, Kristi træl.


I er dyrt kjøpt; bli ikke menneskers træler!


I den stand enhver blev kalt i, brødre, i den bli han hos Gud!


Om jomfruene har jeg ikke noget bud av Herren, men jeg sier min mening som en som har fått miskunn av Herren til å være troverdig.


Jeg mener da dette at det for den nærværende nøds skyld er godt for et menneske å leve således.


Er du bundet til en kvinne, da søk ikke å bli løst fra henne; er du ikke bundet til en kvinne, da søk ikke en kvinne!


Men om du også gifter dig, synder du ikke, og om jomfruen gifter sig, synder hun ikke; men de som det gjør, vil få trengsel for sitt kjød, jeg derimot vil spare eder.


Men dette sier jeg, brødre: Tiden er kort, så at herefter de som har hustruer, skal være som de som ingen har,


og de som gråter, som de som ikke gråter, og de som gleder sig, som de som ikke gleder sig, og de som kjøper, som de som ikke eier noget,


og de som bruker verden, som de som ikke bruker den; for denne verdens skikkelse forgår.


Jeg vil gjerne at I skal være fri for omsorg. Den ugifte har omsorg for det som hører Herren til, hvorledes han kan tekkes Herren;


men den gifte har omsorg for det som hører verden til, hvorledes han kan tekkes sin hustru.


Og det er forskjell på hustruen og jomfruen; den ugifte kvinne har omsorg for det som hører Herren til, at hun kan være hellig både på legeme og ånd; men den gifte kvinne har omsorg for det som hører verden til, hvorledes hun kan tekkes sin mann.


Dette sier jeg til eders eget gagn, ikke for å sette en snare for eder, men for å fremme det som sømmer sig: å henge fast ved Herren.


Men dersom nogen mener at han gjør urett mot sin ugifte datter om hun er over ungdomsalderen, og det må så være, han gjøre det han vil; han synder ikke; la dem gifte sig!


Men den som står fast i sitt hjerte og ikke har noget som tvinger ham, men har frihet til å følge sin egen vilje og har satt sig dette fore i sitt hjerte at han vil holde sin datter ugift, han gjør vel.


Så gjør da den vel som bortgifter, og den gjør bedre som ikke bortgifter.


En hustru er bundet så lenge hennes mann lever; men når hennes mann er hensovet, da har hun frihet til å gifte sig med hvem hun vil, bare det skjer i Herren.


Men lykkeligere er hun om hun blir som hun er, efter min mening; men jeg tror også å ha Guds Ånd.


Men vedkommende avgudsofferne, da vet vi at vi alle har kunnskap. Kunnskapen opblåser, men kjærligheten opbygger;


om nogen tykkes sig å kjenne noget, han har aldri kjent noget således som en bør kjenne det;


men om nogen elsker Gud, han er kjent av ham.


Hvad nu det vedkommer å ete av avguds-offerne, da vet vi at ingen avgud i verden er til, og at det er ingen Gud uten én.


For om det også er såkalte guder, enten i himmelen eller på jorden - som det jo er mange guder og mange herrer -


så er det dog for oss bare én Gud, Faderen, av hvem alt er, og vi til ham, og én Herre, Jesus Kristus, ved hvem alt er, og vi ved ham.


Dog, den kunnskap er ikke hos alle; men somme gjør sig ennu samvittighet for avgudens skyld og eter det derfor som avguds-offer, og deres samvittighet, som er skrøpelig, blir uren.


Men mat gir oss jo ikke verd for Gud; hverken vinner vi noget om vi eter, eller taper noget om vi ikke eter.


Men se til at ikke denne eders frihet blir til anstøt for de skrøpelige!


For dersom nogen ser dig som har kunnskap, sitte til bords i avgudshuset, vil da ikke samvittigheten hos ham som er skrøpelig, få dristighet til å ete avgudsofferet?


da går jo den skrøpelige fortapt for din kunnskaps skyld, den bror for hvem Kristus er død!


Men når I således synder mot eders brødre og sårer deres skrøpelige samvittighet, da synder I mot Kristus.


Derfor, om mat volder min bror anstøt, da vil jeg aldri i evighet ete kjøtt, for ikke å volde min bror anstøt.


Er jeg ikke fri? er jeg ikke apostel? har jeg ikke sett Jesus, vår Herre? er ikke I mitt verk i Herren?


Er jeg ikke apostel for andre, så er jeg det i det minste for eder; for I er innseglet på mitt apostel-embede i Herren.


Dette er mitt forsvar mot dem som dømmer mig.


Har vi ikke rett til å ete og drikke?


Har vi ikke rett til å føre en søster med oss som hustru, likesom de andre apostler og Herrens brødre og Kefas?


Eller er det bare jeg og Barnabas som ikke har rett til å slippe å arbeide?


Hvem gjør vel nogensinne krigstjeneste på egen lønning? hvem planter en vingård og eter ikke av dens frukt? eller hvem før en hjord og eter ikke av hjordens melk?


Taler jeg dette bare på menneskelig vis, eller sier ikke også loven dette?


I Mose lov er det jo skrevet: Du skal ikke binde munnen til på en okse som tresker. Er det oksene som ligger Gud på hjerte,


eller sier han ikke dette bare for vår skyld? For vår skyld er det jo skrevet at den som pløier, skal pløie med håp, og den som tresker, skal gjøre det med håp om å få sin del.


Har vi sådd for eder de åndelige goder, er det da noget stort om vi høster eders timelige goder?


Har andre rett over eder, skulde da ikke vi meget mere ha det? Men denne rett har vi ikke brukt; vi tåler alt, for ikke å legge nogen hindring for Kristi evangelium.


Vet I ikke at de som gjør tjeneste i templet, får sin føde av templet, og de som tjener ved alteret, deler med alteret?


Så har også Herren fastsatt for dem som forkynner evangeliet, at de skal leve av evangeliet.


Men jeg har ikke gjort bruk av noget av dette. Jeg skriver ikke dette forat det skal bli så med mig; for heller vil jeg dø enn at nogen skulde gjøre det til intet som jeg roser mig av.


For om jeg forkynner evangeliet, er det ikke noget å rose mig av; det er en nødvendighet som påligger mig; for ve mig om jeg ikke forkynner evangeliet!


For gjør jeg dette frivillig, da har jeg lønn; men gjør jeg det nødtvunget, da er det en husholdning som er mig betrodd.


Hvad er da min lønn? At jeg, når jeg forkynner evangeliet, gjør det for intet, så jeg ikke gjør bruk av min rett i evangeliet.


For om jeg enn er fri fra alle, har jeg dog selv gjort mig til tjener for alle, for å vinne de fleste,


og jeg er blitt som en jøde for jødene, for å vinne jøder, for dem som er under loven, som en som er under loven - om jeg enn ikke selv er under loven - for å vinne dem som er under loven;


for dem som er uten lov, er jeg blitt som en som er uten lov - om jeg enn ikke er lovløs for Gud, men lovbundet for Kristus - for å vinne dem som er uten lov;


for de skrøpelige er jeg blitt skrøpelig, for å vinne de skrøpelige; for dem alle er jeg blitt alt, for i alle tilfelle å frelse nogen.


Men alt gjør jeg for evangeliets skyld, forat også jeg kan få del i det.


Vet I ikke at de som løper på rennebanen, de løper vel alle, men bare én får prisen? Løp da således, forat I kan vinne den!


Hver som er med i veddekamp, er avholdende i alt, hine for å få en forgjengelig krans, men vi en uforgjengelig.


Jeg løper da ikke som på det uvisse; jeg fekter ikke som en som slår i været;


men jeg undertvinger mitt legeme og holder det i trældom, forat ikke jeg som preker for andre, selv skal finnes uverdig.


For jeg vil ikke, brødre, at I skal være uvitende om at våre fedre var alle under skyen og gikk alle gjennem havet


og blev alle døpt til Moses i skyen og i havet,


og de åt alle den samme åndelige mat


og drakk alle den samme åndelige drikk; for de drakk av den åndelige klippe som fulgte dem, og klippen var Kristus;


allikevel hadde Gud ikke behag i de fleste av dem; for de blev slått ned i ørkenen.


Men disse ting skjedde som forbilleder for oss, forat ikke vi skal ha lyst til det onde, likesom de hadde lyst til det.


Bli heller ikke avgudsdyrkere, likesom nogen av dem, som skrevet er: Folket satte sig ned for å ete og drikke og stod op for å leke!


La oss heller ikke drive hor, likesom nogen av dem drev hor og falt på én dag tre og tyve tusen!


La oss heller ikke friste Kristus, likesom nogen av dem fristet ham og blev ødelagt av slanger!


Knurr heller ikke, likesom nogen av dem knurret og blev ødelagt av ødeleggeren!


Dette hendte dem som forbilleder, men det er skrevet til formaning for oss, til hvem de siste tider er kommet.


Derfor, den som tykkes sig å stå, han se til at han ikke faller!


Eder har ingen fristelse møtt som mennesker ikke kan bære; og Gud er trofast, som ikke skal la eder fristes over evne, men gjøre både fristelsen og dens utgang, så I kan tåle den.


Derfor, mine elskede, fly fra avgudsdyrkelsen!


Jeg taler til eder som til forstandige; døm selv det jeg sier!


Velsignelsens kalk som vi velsigner, er den ikke samfund med Kristi blod? Brødet som vi bryter, er det ikke samfund med Kristi legeme?


Fordi der er ett brød, er vi ett legeme, enda vi er mange; for vi har alle del i det ene brød.


Se til Israel efter kjødet: Har ikke de som eter offerne, samfund med alteret?


Hvad mener jeg altså? at det er noget avguds-offer til? eller at det er nogen avgud til?


Nei, men at det de ofrer, det ofrer de til onde ånder og ikke til Gud; men jeg vil ikke at I skal komme i samfund med de onde ånder.


I kan ikke drikke Herrens kalk og onde ånders kalk; I kan ikke ha del I Herrens bord og i onde ånders bord.


Eller tør vi egge Herren til nidkjærhet? vi er vel ikke sterkere enn han?


Jeg har lov til alt, men ikke alt gagner; jeg har lov til alt, men ikke alt opbygger.


Ingen søke sitt eget, men enhver søke den annens beste!


Alt det som selges i slakterboden, kan I ete uten at I for samvittighetens skyld spør mere efter det;


for jorden og alt det som fyller den, hører Herren til.


Og dersom nogen av de vantro ber eder til gjest, og I vil gå dit, da kan I ete alt som settes frem for eder, uten at I for samvittighetens skyld spør mere efter det.


Men dersom nogen sier til eder: Dette er avguds-offer, da la være å ete det, for hans skyld som sa eder det, og for samvittighetens skyld!


Jeg mener ikke ens egen samvittighet, men næstens. For hvorfor skal min frihet dømmes av en annens samvittighet?


Dersom jeg nyter det med takk, hvorfor skal jeg da spottes for det som jeg takker for?


Enten I altså eter eller drikker, eller hvad I gjør, så gjør alt til Guds ære!


Vær uten anstøt både for jøder og for grekere og for Guds menighet,


likesom også jeg i alt streber å tekkes alle og ikke tenker på mitt eget gagn, men på de manges, at de må bli frelst.


mine efterfølgere, likesom jeg efterfølger Kristus! / [1KO 11, 1 er i trykte bøker plassert på slutten av kapittel 10.]


Jeg roser eder for at I kommer mig i hu i alle ting og holder fast ved mine forskrifter, således som jeg gav eder dem.


Men jeg vil at I skal vite at Kristus er enhver manns hoved, og mannen er kvinnens hoved, og Gud er Kristi hoved.


Hver mann som beder eller taler profetisk med noget på hodet, vanærer sitt hode;


men hver kvinne som beder eller taler profetisk med utildekket hode, vanærer sitt hode; for det er aldeles det samme som om hun var raket.


For hvis en kvinne ikke tildekker sig, da la henne også klippe håret av; men er det usømmelig for en kvinne å klippe eller rake av sig håret, da la henne tildekke sig.


For en mann skal ikke tildekke sitt hode, eftersom han er Guds billede og ære; men kvinnen er mannens ære.


For mannen er ikke av kvinnen, men kvinnen er av mannen;


mannen blev jo heller ikke skapt for kvinnens skyld, men kvinnen for mannens skyld.


Derfor bør kvinnen ha et undergivenhets-tegn på sitt hode for englenes skyld.


Dog, i Herren er hverken kvinnen noget fremfor mannen eller mannen noget fremfor kvinnen;


for likesom kvinnen er av mannen, så er også mannen ved kvinnen, og alt er av Gud.


Døm hos eder selv: passer det sig at en kvinne beder til Gud med utildekket hode?


Lærer ikke endog selve naturen eder at dersom en mann lar håret vokse langt, er det ham til vanære,


men dersom en kvinne lar håret vokse langt, er det henne til ære? for det lange hår er gitt henne til slør.


Men dersom nogen vil være trettekjær, da har ikke vi en sådan skikk, heller ikke Guds menigheter.


Men idet jeg påbyder dette, roser jeg ikke at I kommer sammen, ikke til det bedre, men til det verre.


For for det første, når I kommer sammen i menighets-samling, hører jeg at det er splid iblandt eder, og for en del tror jeg det;


for det må være partier iblandt eder, forat de ekte kan bli åpenbare iblandt eder.


Når I altså kommer sammen, da blir det ikke Herrens nattverd I eter;


for idet I eter, tar hver på forhånd sin egen mat, og den ene er hungrig, og den annen er drukken.


Har I da ikke hus til å ete og drikke i? eller forakter I Guds menighet og vanærer dem som intet har? Hvad skal jeg si til eder? skal jeg rose eder? I dette roser jeg eder ikke.


For jeg har mottatt fra Herren dette som jeg også har overgitt eder, at den Herre Jesus i den natt da han blev forrådt, tok et brød,


takket og brøt det og sa: Dette er mitt legeme, som er for eder; gjør dette til minne om mig!


Likeså også kalken efter aftensmåltidet, idet han sa: Denne kalk er den nye pakt i mitt blod; gjør dette, så ofte som I drikker den, til minne om mig!


For så ofte som I eter dette brød og drikker denne kalk, forkynner I Herrens død, inntil han kommer.


Derfor, hver som eter brødet eller drikker Herrens kalk uverdig, han blir skyldig i Herrens legeme og blod.


Men hvert menneske prøve sig selv, og så ete han av brødet og drikke av kalken!


for den som eter og drikker, han eter og drikker sig selv til dom dersom han ikke gjør forskjell på Herrens legeme.


Derfor er det mange skrøpelige og syke iblandt eder, og mange sovner inn.


Men dersom vi dømte oss selv, blev vi ikke dømt;


men når vi dømmes, da refses vi av Herren, forat vi ikke skal fordømmes sammen med verden.


Derfor, mine brødre, når I kommer sammen for å ete, da del med hverandre;


og hvis nogen hungrer, da ete han hjemme, forat I ikke skal komme sammen til dom! Det annet skal jeg foreskrive når jeg kommer.


Men om de åndelige gaver, brødre, vil jeg ikke at I skal være uvitende.


I vet at dengang da I var hedninger, lot I eder drage til de stumme avguder, alt efter som I blev draget.


Derfor kunngjør jeg eder at ingen som taler i Guds Ånd, sier: Forbannet er Jesus! og ingen kan si: Jesus er Herre! uten i den Hellige Ånd.


Det er forskjell på nådegaver, men Ånden er den samme;


og det er forskjell på tjenester, men Herren er den samme;


og det er forskjell på kraftige virkninger, men Gud er den samme, som virker alt i alle.


Men Åndens åpenbarelse gis enhver til det som er gagnlig.


For en gis visdoms tale ved Ånden, en annen kunnskaps tale ved den samme Ånd;


en annen tro ved den samme Ånd, en annen nådegaver til å helbrede ved den samme Ånd,


en annen kraft til å gjøre undergjerninger; en annen profetisk gave, en annen evne til å prøve ånder, en annen forskjellige slags tunger, en annen tydning av tunger.


Alt dette virker den ene og samme Ånd, idet han utdeler til hver især efter som han vil.


For likesom legemet er ett og har mange lemmer, men alle legemets lemmer, om de enn er mange, dog er ett legeme, således er det også med Kristus;


for vi er jo alle døpt med én Ånd til å være ett legeme, enten vi er jøder eller grekere, enten vi er træler eller frie; og vi har alle fått én Ånd å drikke.


For legemet er jo heller ikke ett lem, men mange.


Om foten sier: Fordi jeg ikke er hånd, hører jeg ikke med til legemet, så hører den like fullt med til legemet;


og om øret sier: Fordi jeg ikke er øie, hører jeg ikke med til legemet, så hører det like fullt med til legemet.


Dersom hele legemet var øie, hvor blev det da av hørselen? dersom det hele var hørsel, hvor blev det da av lukten?


Men nu satte Gud lemmene, hvert især av dem, på legemet, således som han vilde.


Var de derimot alle ett lem, hvor blev det da av legemet?


Men nu er det mange lemmer, men ett legeme.


Øiet kan ikke si til hånden: Jeg trenger ikke til dig, eller hodet til føttene: Jeg trenger ikke til eder;


men tvert imot: de lemmer på legemet som synes å være de skrøpeligste, de er nødvendige.


Og de lemmer på legemet som vi synes er mindre ære verd, dem klær vi med større ære, og de lemmer som vi blues ved, dem klær vi med større bluferdighet,


men våre edlere lemmer trenger ikke til det. Men Gud satte legemet sammen således at han gav det ringeste størst ære,


forat det ikke skal være splid i legemet, men lemmene ha samme omsorg for hverandre.


Og om ett lem lider, da lider alle lemmene med, og om ett lem hedres, da gleder alle lemmene sig med.


Men nu er I Kristi legeme og hans lemmer, hver efter sin del.


Og Gud satte i menigheten først nogen til apostler, for det annet profeter, for det tredje lærere, så kraftige gjerninger, så nådegaver til å helbrede, til å hjelpe, til å styre, forskjellige slags tunger.


Er vel alle apostler? er vel alle profeter? er vel alle lærere? gjør vel alle kraftige gjerninger?


har vel alle nådegaver til å helbrede? taler vel alle med tunger? kan vel alle tyde dem?


Men streb efter de største nådegaver! Og jeg vil vise eder en ennu bedre vei.


Om jeg taler med menneskers og englers tunger, men ikke har kjærlighet, da er jeg en lydende malm eller en klingende bjelle.


Og om jeg eier profetisk gave og kjenner alle hemmeligheter og all kunnskap, og om jeg har all tro, så jeg kan flytte fjell, men ikke har kjærlighet, da er jeg intet.


Og om jeg gir til føde for fattige alt det jeg eier, og om jeg gir mitt legeme til å brennes, men ikke har kjærlighet, da gagner det mig intet.


Kjærligheten er langmodig, er velvillig; kjærligheten bærer ikke avind, kjærligheten brammer ikke, opblåses ikke,


den gjør intet usømmelig, søker ikke sitt eget, blir ikke bitter, gjemmer ikke på det onde;


den gleder sig ikke over urettferdighet, men gleder sig ved sannhet;


den utholder alt, tror alt, håper alt, tåler alt.


Kjærligheten faller aldri bort; men hvad enten det er profetiske gaver, da skal de få ende, eller det er tunger, da skal de ophøre, eller det er kunnskap, da skal den få ende.


For vi skjønner stykkevis og taler profetisk stykkevis;


men når det fullkomne kommer, da skal det som er stykkevis, få ende.


Da jeg var barn, talte jeg som et barn, tenkte jeg som et barn, dømte jeg som et barn; men da jeg blev mann, la jeg av det barnslige.


For nu ser vi i et speil, i en gåte; men da skal vi se åsyn til åsyn; nu kjenner jeg stykkevis, men da skal jeg kjenne fullt ut, likesom jeg også fullt ut er kjent.


Men nu blir de stående disse tre, tro, håp, kjærlighet, og størst blandt dem er kjærligheten.


Jag efter kjærligheten! Streb efter de åndelige gaver, men mest efter å tale profetisk!


For den som taler med tunge, taler ikke for mennesker, men for Gud; for ingen skjønner det, men han taler hemmeligheter i Ånden;


den derimot som taler profetisk, taler for mennesker til opbyggelse og formaning og trøst.


Den som taler med tunge, opbygger sig selv; men den som taler profetisk, opbygger menigheten.


Allikevel ønsker jeg at I alle talte med tunger, men heller at I talte profetisk; den som taler profetisk, er større enn den som taler med tunger, medmindre han tyder det, så at menigheten kan få opbyggelse av det.


Og nu, brødre, om jeg kommer til eder og taler med tunger, hvad vil det da gagne eder, medmindre jeg taler til eder enten med åpenbaring eller med kunnskap, enten med profetiske ord eller med lære?


Dersom de livløse ting som gir lyd, enten det er en fløite eller en harpe, ikke gir forskjellige toner, hvorledes kan en da skjønne det som spilles på fløiten eller på harpen?


Og om en basun gir en utydelig lyd, hvem vil da gjøre sig rede til strid?


Således også med eder: Dersom I ikke med eders tunge fremfører tydelig tale, hvorledes kan en da skjønne det som blir sagt? I vil jo da tale bort i været.


Så mange slags sprog er det nu visst i verden, og det er intet av dem som ikke har sin betydning;


dersom jeg altså ikke kjenner sprogets betydning, blir jeg en utlending for den som taler, og den som taler, blir en utlending for mig.


Således også med eder: Når I streber efter de åndelige gaver, så søk å få dem i rikelig mål til menighetens opbyggelse.


Derfor, den som taler med tunge, han bede om at han må kunne tyde det!


For dersom jeg beder med tunge, da beder min ånd, men min forstand er uten frukt.


Hvorledes er det altså? Jeg vil bede med ånden, men jeg vil også bede med forstanden; jeg vil lovsynge med ånden, men jeg vil også lovsynge med forstanden.


For dersom du lover Gud med din ånd, hvorledes skal da nogen blandt de ukyndige kunne si amen til din takkebønn? han vet jo ikke hvad du sier;


for du holder vel en smukk takkebønn, men den andre får ingen opbyggelse av det.


Jeg takker Gud: jeg taler mere med tunge enn I alle;


men i en menighets-samling vil jeg heller tale fem ord med min forstand, for derved å lære andre, enn ti tusen ord med tunge.


Brødre! vær ikke barn i forstand, men vær barn i ondskap; i forstand derimot skal I være fullvoksne!


Det er skrevet i loven: Ved folk med fremmed tungemål og ved fremmedes leber vil jeg tale til dette folk, og enda skal de ikke høre på mig, sier Herren.


Så er da tungene til et tegn, ikke for de troende, men for de vantro; den profetiske tale derimot er ikke for de vantro, men for de troende.


Om da hele menigheten kommer sammen, og alle taler med tunger, og det så kommer ukyndige eller vantro inn, vil de da ikke si at I er fra eder selv?


Men om alle taler profetisk, og det så kommer inn en vantro eller en ukyndig, så refses han av alle og dømmes av alle,


hans hjertes skjulte tanker åpenbares, og så vil han falle på sitt ansikt og tilbede Gud, og vidne at Gud sannelig er iblandt eder.


Hvorledes er det altså, brødre? Når I kommer sammen, så har hver av eder en salme eller en lære eller en åpenbaring eller en tunge eller en tydning: la alt skje til opbyggelse!


Taler nogen med tunge, da la det være to eller i det høieste tre hver gang, og den ene efter den annen, og la én tyde det!


Men er det ingen til stede som kan tyde, da skal han tie i menighets-samlingen, men tale for sig selv og for Gud.


Men av profeter tale to eller tre, og de andre prøve det!


og får en annen en åpenbaring mens han sitter der, da skal den første tie.


For I kan alle tale profetisk, én ad gangen, så alle kan lære og alle formanes;


og profeters ånder er profeter lydige;


for Gud er ikke uordens Gud, men freds Gud.


Likesom i alle de helliges menigheter, skal eders kvinner tie i menighets-samlingene; for det tillates dem ikke å tale, men de skal underordne sig, som også loven sier.


Men vil de få rede på noget, da skal de spørre sine egne menn hjemme; for det sømmer sig ikke for en kvinne å tale i menighets-samling.


Eller var det fra eder Guds ord gikk ut? eller er I de eneste det er nådd til?


Tror nogen at han er en profet eller en åndelig, da skal han skjønne at det jeg skriver til eder, er Herrens bud.


Men om nogen ikke skjønner det, så får han la det være.


Derfor, brødre, streb efter å tale profetisk, og hindre ikke nogen i å tale med tunger;


men la alt skje sømmelig og med orden!


Jeg kunngjør eder, brødre, det evangelium som jeg forkynte eder, som I og tok imot, som I og står fast i,


som I og blir frelst ved dersom I holder fast ved det ord hvormed jeg forkynte eder det, såfremt I ikke forgjeves er kommet til troen.


For jeg overgav eder blandt de første ting det som jeg selv mottok, at Kristus døde for våre synder efter skriftene,


og at han blev begravet,


og at han opstod på den tredje dag efter skriftene,


og at han blev sett av Kefas, derefter av de tolv.


Derefter blev han sett av mere enn fem hundre brødre på én gang - av dem er de fleste ennu i live, men nogen er hensovet.


Derefter blev han sett av Jakob, derefter av alle apostlene.


Men sist av alle blev han og sett av mig som det ufullbårne foster; for jeg er den ringeste av apostlene og er ikke verd å kalles apostel, fordi jeg har forfulgt Guds menighet;


men av Guds nåde er jeg det jeg er, og hans nåde mot mig har ikke vært forgjeves, men jeg har arbeidet mere enn de alle, dog ikke jeg, men Guds nåde som er med mig.


Hvad enten det da er jeg eller de andre, så forkynner vi således, og således kom I til troen.


Men forkynnes det om Kristus at han er opstanden fra de døde, hvorledes kan da nogen iblandt eder si at det ikke er nogen opstandelse av døde?


Men er det ikke nogen opstandelse av døde, da er heller ikke Kristus opstanden;


men er Kristus ikke opstanden, da er vår forkynnelse intet, da er også eders tro intet;


da finnes vi og å være falske vidner om Gud, fordi vi har vidnet mot Gud at han har opvakt Kristus, som han dog ikke har opvakt såfremt altså de døde ikke opstår.


For dersom de døde ikke opstår, da er heller ikke Kristus opstanden;


men er Kristus ikke opstanden, da er eders tro unyttig, da er I ennu i eders synder,


da er altså også de fortapt som er hensovet i Kristus.


Har vi bare i dette liv satt vårt håp til Kristus, da er vi de ynkverdigste av alle mennesker.


Men nu er Kristus opstanden fra de døde og er blitt førstegrøden av de hensovede.


For eftersom døden er kommet ved et menneske, så er og de dødes opstandelse kommet ved et menneske;


for likesom alle dør i Adam, så skal og alle levendegjøres i Kristus.


Men hver i sin egen avdeling: Kristus er førstegrøden; derefter skal de som hører Kristus til, levendegjøres ved hans komme;


derefter kommer enden, når han overgir riket til Gud og Faderen, efterat han har tilintetgjort all makt og all myndighet og velde.


For han skal være konge inntil han får lagt alle sine fiender under sine føtter.


Den siste fiende som tilintetgjøres, er døden;


for han har lagt alt under hans føtter. Men når han sier at alt er ham underlagt, så er det klart at han er undtatt som har underlagt ham alt;


men når alt er ham underlagt, da skal og Sønnen selv underlegge sig ham som la alt under ham, forat Gud skal være alt i alle.


Hvad gjør da de som lar sig døpe for de døde? Dersom de døde i det hele tatt ikke opstår, hvorfor lar de sig da døpe for dem?


Hvorfor setter også vi oss hver time i fare?


Jeg dør hver dag, så sant som jeg kan rose mig av eder, brødre, i Kristus Jesus, vår Herre.


Var det på menneskelig vis jeg stred med ville dyr i Efesus, hvad vinning har jeg da av det? Dersom de døde ikke opstår, da la oss ete og drikke, for imorgen dør vi!


Far ikke vill! Dårlig omgang forderver gode seder.


Våkn op for alvor og synd ikke! for somme har ikke kjennskap til Gud; til skam for eder sier jeg det.


Men en kunde si: Hvorledes opstår de døde? og med hvad slags legeme kommer de frem?


Du dåre! det du sår, blir ikke levendegjort uten det dør.


Og når du sår, sår du ikke det legeme som skal bli, men et nakent korn, kan hende av hvete eller av noget annet slag;


men Gud gir det et legeme efter sin vilje, og hvert slags sæd sitt eget legeme.


Ikke alt kjøtt er det samme kjøtt, men ett er kjøtt i mennesker, et annet i fe, et annet i fugler, et annet i fisker.


Og der er himmelske legemer, og der er jordiske legemer; men én herlighet har de himmelske legemer, en annen de jordiske.


Én glans har solen, og en annen månen, og en annen stjernene; for den ene stjerne skiller sig fra den andre i glans.


Så er det og med de dødes opstandelse. Det såes i forgjengelighet; det opstår i uforgjengelighet;


det såes i vanære, det opstår i herlighet; det såes i skrøpelighet, det opstår i kraft;


der såes et naturlig legeme, der opstår et åndelig legeme. Så visst som det gis et naturlig legeme, gis det og et åndelig legeme.


Således er det og skrevet: Det første menneske, Adam, blev til en levende sjel; den siste Adam er blitt til en levendegjørende ånd.


Men det åndelige er ikke det første, men det naturlige, derefter det åndelige.


Det første menneske var av jorden, jordisk; det annet menneske er av himmelen.


Sådan som den jordiske var, så er og de jordiske, og sådan som den himmelske er, så skal og de himmelske være,


og likesom vi har båret den jordiskes billede, så skal vi og bære den himmelskes billede.


Men dette sier jeg, brødre, at kjød og blod kan ikke arve Guds rike, heller ikke arver forgjengelighet uforgjengelighet.


Se, jeg sier eder en hemmelighet: Vi skal ikke alle hensove, men vi skal alle forvandles,


i et nu, i et øieblikk, ved den siste basun. For basunen skal lyde, og de døde skal opstå uforgjengelige, og vi skal forvandles.


For dette forgjengelige skal bli iklædd uforgjengelighet, og dette dødelige bli iklædd udødelighet.


Og når dette forgjengelige er iklædd uforgjengelighet, og dette dødelige er iklædd udødelighet, da opfylles det ord som er skrevet: Døden er opslukt til seier.


Død, hvor er din brodd? Død, hvor er din seier?


Men dødens brodd er synden, og syndens kraft er loven;


men Gud være takk, som gir oss seier ved vår Herre Jesus Kristus!


Derfor, mine elskede brødre, vær faste, urokkelige, alltid rike i Herrens gjerning, da I vet at eders arbeide ikke er unyttig i Herren!


Men vedkommende innsamlingen til de hellige, da skal I gjøre således som jeg har ordnet det for menighetene i Galatia.


På hver første dag i uken legge enhver av eder hjemme hos sig selv til side det han får lykke til, forat innsamlingen ikke skal skje først da når jeg kommer.


Når jeg så er kommet, skal jeg sende dem som I selv velger, med brev, for å føre eders kjærlighetsgave til Jerusalem;


men er det verdt at jeg selv reiser, skal de reise i følge med mig.


Jeg kommer til eder når jeg har reist igjennem Makedonia; for Makedonia reiser jeg igjennem;


men hos eder blir jeg kan hende nogen tid, eller endog vinteren over, forat jeg kan få følge av eder dit jeg siden skal reise.


For jeg tenker ikke å se eder nu på gjennemreisen; for jeg håper å bli nogen tid hos eder, om Herren tillater det.


I Efesus blir jeg inntil pinsen;


for en stor og virksom dør er oplatt for mig, og det er mange motstandere.


Når Timoteus kommer, da se til at han kan være hos eder uten frykt! for han gjør Herrens gjerning, likesom jeg;


ingen må derfor ringeakte ham. Og følg ham på vei i fred, forat han kan komme til mig! for jeg venter på ham med brødrene.


Vedkommende broderen Apollos, da bad jeg ham meget at han skulde fare til eder sammen med brødrene; han var aldeles ikke villig til å komme nu, men han vil komme når han får tid.


Vær årvåkne, stå fast i troen, vær mandige, vær sterke!


La alt hos eder skje i kjærlighet!


Jeg formaner eder, brødre: I kjenner Stefanas' hus, at det er førstegrøden av Akaia, og at de har stilt sig til tjeneste for de hellige;


vis og I ærbødighet mot dem og mot enhver som hjelper til og gjør sig møie!


Jeg gleder mig over at Stefanas og Fortunatus og Akaikus er her; for de har utfylt savnet av eder;


for de har vederkveget min og eders ånd. Skjønn derfor på slike!


Menighetene i Asia hilser eder. Akvilas og Priska tillikemed menigheten i deres hus hilser eder meget i Herren.


Alle brødrene hilser eder. Hils hverandre med et hellig kyss!


Hilsen med min, Paulus' hånd:


Om nogen ikke elsker Herren, han være forbannet! Maran ata.


Den Herre Jesu nåde være med eder!


Min kjærlighet er med eder alle i Kristus Jesus.


Paulus, ved Guds vilje Kristi Jesu apostel, og broderen Timoteus - til den Guds menighet som er i Korint, tillikemed alle de hellige som er i hele Akaia:


Lovet være Gud og vår Herre Jesu Kristi Fader, miskunns Fader og all trøsts Gud,


han som trøster oss i all vår trengsel, forat vi skal kunne trøste dem som er i all slags trengsel, med den trøst hvormed vi selv blir trøstet av Gud!


For likesom Kristi lidelser kommer rikelig over oss, så er og vår trøst rikelig ved Kristus.


Men lider vi trengsel, da er det eder til trøst og frelse; trøstes vi, da er det eder til en trøst som viser sig kraftig i tålmod under de samme lidelser som vi lider;


og vårt håp om eder er fast, da vi vet at likesom I har del i lidelsene, så skal I og ha del i trøsten.


For vi vil ikke, brødre, at I skal være uvitende om at den trengsel som kom over oss i Asia, var overmåte tung, mere enn vi kunde bære, så vi endog mistvilte om livet;


ja, vi hadde opgjort med oss selv at vi måtte dø, forat vi ikke skulde sette vår lit til oss selv, men til Gud, som opvekker de døde,


han som fridde oss og frir oss fra slik en død, han som vi har det håp til at han og herefter vil fri oss derfra,


idet også I kommer oss til hjelp med bønn, forat det fra manges munn må lyde rikelig takksigelse for oss, for den nåde som er oss gitt.


For dette er vår ros: vår samvittighets vidnesbyrd om at vi har vandret i verden, og særlig hos eder, i Guds hellighet og renhet, ikke i kjødelig visdom, men i Guds nåde.


For vi skriver ikke annet til eder enn det I leser eller skjønner, og jeg håper at I og skal skjønne det inntil enden


- likesom I jo for en del har skjønt oss - at vi er eders ros, likesom og I er vår på den Herre Jesu dag.


Og i tillit til dette vilde jeg komme til eder først, forat I skulde få ennu en nåde,


og fra eder dra til Makedonia, og så fra Makedonia igjen komme til eder og få følge av eder til Judea.


Da jeg nu altså vilde dette, gikk jeg da kan hende lettsindig frem? eller hvad jeg foresetter mig, foresetter jeg mig det på kjødelig vis, så at der hos mig skulde være både ja, ja og nei, nei?


Så sant Gud er trofast: mitt ord til eder er ikke ja og nei!


For Guds Sønn, Kristus Jesus, han som blev forkynt iblandt eder ved oss, ved mig og Silvanus og Timoteus, han var ikke ja og nei, men ja er der blitt i ham;


for så mange som Guds løfter er, i ham har de sitt ja, derfor får de og ved ham sitt amen, Gud til ære ved oss.


Men den som binder oss tillikemed eder fast til Kristus, og som salvet oss, det er Gud,


han som og satte sitt innsegl på oss og gav Ånden til pant i våre hjerter.


Men jeg kaller Gud til vidne for min sjel at det var for å skåne eder jeg ennu ikke er kommet til Korint;


ikke at vi er herrer over eders tro, men vi arbeider med på eders glede; for I står i troen.


Men også for min egen skyld foresatte jeg mig at jeg ikke atter vilde komme til eder med sorg.


For hvis jeg gjør eder sorg, hvem er det da som gjør mig glad, uten den som jeg gjør sorg?


Og just i det øiemed skrev jeg, forat jeg ikke, når jeg kom, skulde få sorg av dem som jeg burde ha glede av, idet jeg har den tillit til eder alle at min glede er eders alles glede.


For med megen trengsel og angst i hjertet skrev jeg til eder under mange tårer, ikke for å gjøre eder sorg, men forat I skulde kjenne den kjærlighet som jeg særlig har til eder.


Men er det nogen som har voldt sorg, da er det ikke mig han har voldt sorg, men delvis - at jeg ikke skal være for hård - eder alle.


Det er nok for ham med den straff han har fått av de fleste,


så at I derimot heller skal tilgi og trøste ham, forat han ikke skal gå til grunne i ennu større sorg.


Derfor ber jeg eder å la kjærlighet råde mot ham.


For derfor var det også jeg skrev, for å få vite om I holder prøve, om I er lydige i alt.


Men den som I tilgir noget, ham tilgir og jeg; for det jeg har tilgitt - om jeg har hatt noget å tilgi - det har jeg gjort for eders skyld, for Kristi åsyn, forat vi ikke skal dåres av Satan;


for ikke er vi uvitende om hans tanker.


Da jeg kom til Troas for Kristi evangeliums skyld, og en dør var mig oplatt i Herren, hadde jeg ingen ro i min ånd, fordi jeg ikke fant Titus, min bror,


men jeg sa farvel til dem og drog videre til Makedonia.


Men Gud være takk, som alltid lar oss vinne seier i Kristus og ved oss åpenbarer sin kunnskaps duft på hvert sted!


For vi er en Kristi vellukt for Gud, blandt dem som blir frelst, og blandt dem som går fortapt,


for disse en duft av død til død, for hine en duft av liv til liv. Og hvem er vel duelig til dette?


For vi er ikke, som de mange, slike at vi forfalsker Guds ord til egen vinning; men som i renhet, ja som av Gud, taler vi for Guds åsyn i Kristus.


Begynner vi atter å gi oss selv skussmål, eller mon vi, således som visse folk, trenger til skussmålsbrev til eder eller fra eder?


I er vårt brev, innskrevet i våre hjerter, kjent og lest av alle mennesker,


idet det blir vitterlig at I er Kristi brev, tilblitt ved vår tjeneste, innskrevet ikke med blekk, men med den levende Guds Ånd, ikke på stentavler, men på hjertets kjødtavler.


Men en sådan tillit har vi til Gud ved Kristus,


ikke at vi av oss selv duer til å uttenke noget som av oss selv, men vår duelighet er av Gud,


som og gjorde oss duelige til å være tjenere for en ny pakt, ikke for bokstav, men for Ånd; for bokstaven slår ihjel, men Ånden gjør levende.


Dersom da dødens tjeneste, som med bokstaver var innhugget i stener, fremtrådte i herlighet, så at Israels barn ikke tålte å se på Mose åsyn for hans åsyns herlighets skyld, som dog svant,


hvor skal da ikke Åndens tjeneste enn mere være i herlighet!


For dersom fordømmelsens tjeneste er herlighet, da er rettferdighetens tjeneste ennu langt mere rik på herlighet;


for det herlige har i dette stykke ingen herlighet mot hin overvettes rike herlighet.


For når det som svinner, var i herlighet, da skal meget mere det som blir, være i herlighet.


Eftersom vi da har et sådant håp, går vi frem med stor frimodighet,


og gjør ikke som Moses, som la et dekke over sitt åsyn, forat Israels barn ikke skulde skue enden av det som svant.


Men deres sinn er blitt forherdet; for like til denne dag blir det samme dekke liggende når de leser den gamle pakt, uten at det blir åpenbaret at den opheves i Kristus.


Men til denne dag ligger et dekke over deres hjerte når Moses leses;


men når det omvender sig til Herren, blir dekket tatt bort.


Men Herren er Ånden, og hvor Herrens Ånd er, der er frihet.


Men vi som med utildekket åsyn skuer Herrens herlighet som i et speil; vi blir alle forvandlet til det samme billede fra herlighet til herlighet, som av Herrens Ånd.


Derfor, da vi har denne tjeneste, eftersom vi har fått miskunn, så taper vi ikke motet;


men vi har sagt oss løs fra alle skammelige snikveier og farer ikke frem med list, heller ikke forfalsker vi Guds ord, men ved å kunngjøre sannheten anbefaler vi oss til alle menneskers samvittighet for Guds åsyn.


Er da enn vårt evangelium skjult, så er det skjult blandt dem som går fortapt,


i hvem denne verdens gud har forblindet de vantros sinn, forat lyset fra evangeliet om Kristi herlighet, han som er Guds billede, ikke skal skinne for dem.


For vi forkynner ikke oss selv, vi forkynner Kristus Jesus som Herre, oss derimot som eders tjenere for Jesu skyld.


For Gud, som bød at lys skulde skinne frem av mørke, han er den som også har latt det skinne i våre hjerter, forat kunnskapen om Guds herlighet i Jesu Kristi åsyn skulde stråle frem fra oss.


Men vi har denne skatt i lerkar, forat den rike kraft skal være av Gud og ikke av oss,


idet vi alltid er i trengsel, men ikke kuet, tvilende, men ikke mistvilende,


forfulgt, men ikke opgitt, nedslått, men ikke tilintetgjort -


alltid bærende Jesu død med oss i legemet, forat også Jesu liv skal åpenbares i vårt legeme.


For ennu mens vi lever, overgis vi stadig til døden for Jesu skyld, forat også Jesu liv skal åpenbares i vårt dødelige kjød.


Således er da døden virksom i oss, men livet i eder.


Men eftersom vi har den samme troens Ånd - efter det som er skrevet: Jeg trodde, derfor talte jeg - så tror vi og, derfor taler vi og,


for vi vet at han som opvakte den Herre Jesus, skal også opvekke oss med Jesus og stille oss frem sammen med eder.


For det skjer alt sammen for eders skyld, forat nåden kan utbrede sig til dess flere og virke rikelig takksigelse til Guds ære.


Derfor taper vi ikke motet, men om og vårt utvortes menneske går til grunne, så fornyes dog det innvortes dag for dag.


For vår trengsel, som er kortvarig og lett, virker for oss en evig fylde av herlighet i overmål på overmål,


såsom vi ikke har det synlige for øie, men det usynlige; for det synlige er timelig, men det usynlige evig


For vi vet at om vårt legemes jordiske hus nedbrytes, så har vi en bygning av Gud, et hus som ikke er gjort med hender, evig i himlene.


For også mens vi er her til huse, sukker vi, fordi vi lenges efter å overklædes med vår bolig fra himmelen,


så sant vi skal bli funnet iklædd, ikke nakne.


For vi som er i denne hytte, sukker under byrden, fordi vi ikke vil avklædes, men overklædes, forat det dødelige kan bli opslukt av livet.


Men den som har satt oss i stand just til dette, er Gud, han som og har gitt oss Ånden til pant.


Derfor er vi alltid frimodige og vet at så lenge vi er hjemme i legemet, er vi borte fra Herren;


for vi vandrer i tro, ikke i beskuelse;


vi er altså frimodige, og vil heller være borte fra legemet og være hjemme hos Herren.


Derfor setter vi og vår ære i, enten vi er hjemme eller borte, å tekkes ham.


For vi skal alle åpenbares for Kristi domstol, forat enhver kan få igjen det som er skjedd ved legemet, efter det som han har gjort, enten godt eller ondt.


Da vi altså kjenner frykten for Herren, søker vi å vinne mennesker, men for Gud er vi åpenbare; jeg håper og å være åpenbar for eders samvittigheter.


Vi gir oss nu ikke atter skussmål for eder; men vi gir eder leilighet til å rose eder av oss, forat I kan ha noget å sette imot dem som roser sig av det de er i det utvortes og ikke i hjertet.


For om vi er fra oss selv, da er det for Gud, og om vi er ved sans og samling, da er det for eder.


For Kristi kjærlighet tvinger oss,


idet vi har opgjort dette med oss selv at én er død for alle, derfor er de alle død; og han døde for alle, forat de som lever, ikke lenger skal leve for sig selv, men for ham som er død og opstanden for dem.


Derfor kjenner vi fra nu av ikke nogen efter kjødet; har vi og kjent Kristus efter kjødet, så kjenner vi ham dog nu ikke lenger således.


Derfor, dersom nogen er i Kristus, da er han en ny skapning; det gamle er forganget, se, alt er blitt nytt!


Men alt dette er av Gud, som forlikte oss med sig selv ved Kristus og gav oss forlikelsens tjeneste,


fordi Gud i Kristus forlikte verden med sig selv, så han ikke tilregner dem deres overtredelser og har nedlagt i oss ordet om forlikelsen.


Så er vi da sendebud i Kristi sted, som om Gud selv formante ved oss; vi ber i Kristi sted: La eder forlike med Gud!


Ham som ikke visste av synd, har han gjort til synd for oss, forat vi i ham skal bli rettferdige for Gud.


Men som medarbeidere formaner vi eder også at I ikke forgjeves må ta imot Guds nåde.


Han sier jo: På den tid som behaget mig, bønnhørte jeg dig, og på frelsens dag kom jeg dig til hjelp. Se, nu er en velbehagelig tid, se, nu er frelsens dag!


Og vi gir ikke i noget stykke noget anstøt, forat ikke tjenesten skal bli lastet,


men viser oss i alt som Guds tjenere: ved stort tålmod i trengsler, i nød, i angst,


under slag, i fengsler, i oprør, i strengt arbeid, i nattevåk, i faste;


ved renhet, ved skjønnsomhet, ved langmodighet, ved godhet, ved den Hellige Ånd, ved uskrømtet kjærlighet,


ved sannhets ord, ved Guds kraft, ved rettferds våben på høire og venstre side;


i ære og vanære, med ondt rykte og godt rykte, som forførere og dog sanndrue,


som ukjente og dog velkjente; som de som dør, og se, vi lever, som de som refses og dog ikke ihjelslåes,


som bedrøvede, men alltid glade, som fattige, som dog gjør mange rike, som de som intet har og dog eier alt.


Vår munn er oplatt mot eder, I korintiere, vårt hjerte har utvidet sig.


I har ikke trangt rum hos oss, men det er trangt i eders hjerte.


Men like for like - jeg taler som til barn - utvid også I eders hjerter!


Dra ikke i fremmed åk med vantro! for hvad samlag har rettferd med urett, eller hvad samfund har lys med mørke?


Og hvad samklang er det mellem Kristus og Belial, eller hvad lodd og del har en troende med en vantro?


Og hvad enighet er det mellem Guds tempel og avguder? Vi er jo den levende Guds tempel, som Gud har sagt: Jeg vil bo iblandt dem og ferdes iblandt dem, og jeg vil være deres Gud, og de skal være mitt folk.


Derfor, gå ut fra dem og skill eder fra dem, sier Herren, og rør ikke ved urent, så skal jeg ta imot eder,


og jeg vil være eder en far, og I skal være mig sønner og døtre, sier Herren, den Allmektige.


ersom vi da har disse løfter, mine elskede, så la oss rense oss fra all urenhet på kjød og ånd og fullende vår helliggjørelse i Guds frykt! / [2KO 7, 1 er i trykte bøker plassert på slutten av kapittel 6.]


Gi oss rum! Ingen har vi gjort urett, ingen har vi ødelagt, ingen har vi gått for nær.


Dette sier jeg ikke for å fordømme eder; jeg har jo før sagt at I er i våre hjerter for å dø med oss og leve med oss.


Jeg har stor tiltro til eder; jeg roser mig storlig av eder; jeg er full av trøst, jeg er overvettes rik på glede under all vår trengsel.


For heller ikke da vi kom til Makedonia, hadde vårt kjød nogen ro, men vi trengtes på alle måter: utenfor oss var strid, inneni oss frykt;


men Gud, som trøster de nedbøiede, han trøstet oss ved Titus' komme,


dog ikke bare ved hans komme, men og ved den trøst hvormed han var blitt trøstet over eder, idet han meldte oss eders lengsel, eders klage, eders nidkjærhet for mig, så at jeg blev ennu gladere.


For om jeg enn bedrøvet eder ved mitt brev, så angrer jeg det ikke; om jeg enn før angret det - jeg ser jo at hint brev bedrøvet eder, om enn bare for en stund -


så gleder jeg mig nu, ikke over at I blev bedrøvet, men over at I blev bedrøvet til omvendelse; for I blev bedrøvet efter Guds sinn, forat I ikke skulde lide nogen skade ved oss.


For bedrøvelsen efter Guds sinn virker omvendelse til frelse, som ingen angrer; men verdens bedrøvelse virker død.


For se, just dette at I blev bedrøvet efter Guds sinn, hvilken iver det virket hos eder, ja forsvar, ja harme, ja frykt, ja lengsel, ja nidkjærhet, ja straff! I alt viste I eder å være rene i den sak.


Derfor, om jeg enn skrev til eder, så var det ikke for hans skyld som gjorde uretten, heller ikke for hans skyld som uretten blev gjort imot, men forat eders iver for oss kunde bli åpenbaret hos eder for Guds åsyn.


Derfor er vi blitt trøstet. Og til vår trøst kom ennu den langt større glede over Titus' glede; for hans ånd er blitt vederkveget av eder alle.


For om jeg til ham har uttalt nogen ros over eder, så er jeg ikke blitt til skamme; men likesom vi i alt har talt sannhet til eder, så er og vår ros for Titus blitt sannhet,


og hans kjærlighet til eder er enn sterkere når han kommer eders alles lydighet i hu, hvorledes I tok imot ham med frykt og beven.


Jeg gleder mig over at jeg i alt kan lite på eder.


Vi kunngjør eder, brødre, den nåde som Gud har gitt i Makedonias menigheter,


at enda de var hårdt prøvet med trengsel, så har dog deres overvettes glede og deres dype fattigdom i overstrømmende fylde virket hos dem en rikdom på opriktig kjærlighet.


For efter evne gav de, det vidner jeg, ja over evne, av egen drift;


de bad oss inntrengende om å få lov til å være med i hjelpen til de hellige;


og de gav ikke bare således som vi håpet, men de gav sig selv først til Herren og til oss ved Guds vilje,


så vi bad Titus at likesom han før hadde begynt, således skulde han fullende hos eder også dette kjærlighetsverk.


Men likesom I er rike i alle måter, på tro og på tale og på kunnskap og på all iver og på kjærlighet som I har vakt hos oss, så bli nu og rike i dette kjærlighetsverk!


Dette sier jeg ikke som et bud, men ved andres iver vil jeg også prøve ektheten av eders kjærlighet.


For I kjenner vår Herre Jesu Kristi nåde, at han for eders skyld blev fattig da han var rik, forat I ved hans fattigdom skulde bli rike.


Og jeg sier min mening i denne sak; for dette er til gagn for eder, I som alt før, fra ifjor av, begynte ikke bare å virke, men og å ville.


Men fullfør nu også verket, forat fullførelsen må svare til viljens redebonhet, efter eders evne!


For er redebonheten forhånden, da er den velbehagelig efter det den har, og ikke efter det den ikke har.


For dette sier jeg, ikke forat andre skal ha lettelse og I trengsel,


men forat det skal være likelighet; i den nuværende tid kommer eders overflod deres trang til hjelp, forat også deres overflod må komme eders trang til hjelp, forat det må være likelighet,


som skrevet står: Den som sanket meget, hadde ikke overflod, og den som sanket lite, hadde ikke trang.


Men Gud være takk, som har inngitt den samme iver for eder i Titus' hjerte!


for han tok gjerne imot min tilskyndelse, ja, hans iver er så stor at han av egen drift drar ut til eder.


Og med ham sender vi og den bror som ved sin virksomhet for evangeliet har vunnet ros i alle menigheter,


Og ikke bare det, men som også er valgt av menighetene til å reise sammen med oss med denne kjærlighetsgave som kommer i stand ved vår tjeneste, for å fremme Herrens egen ære og vår redebonhet;


for derved undgår vi at nogen skal kunne laste oss for noget som vedkommer denne rike gave som kommer i stand ved vår tjeneste,


da vi legger vinn på det som er godt, ikke alene i Herrens, men og i menneskers øine.


Og med dem sender vi vår bror, som vi ofte på mange måter har funnet ivrig, men nu meget ivrigere på grunn av den store tillit han har til eder.


Hvad enten det da gjelder Titus, så er han min medbroder og medarbeider hos eder, eller det gjelder våre brødre, så er de menighetsutsendinger, Kristi ære.


Så vis dem altså sannheten av eders kjærlighet og av den ros vi har gitt eder, for menighetenes åsyn!


For om hjelpen til de hellige har jeg ikke nødig å skrive til eder;


jeg kjenner jo eders redebonhet, som jeg roser eder for hos makedonierne, idet jeg sier: Akaia har vært rede like fra ifjor; og eders nidkjærhet tilskyndte så mange.


Men jeg sender brødrene, forat ikke den ros vi har gitt eder, skal bli til intet i dette stykke, forat I, som jeg har sagt, må være rede,


så vi, for ikke å si I selv, ikke skal bli til skamme i denne tillit når det kommer makedoniere med mig og finner eder uferdige.


Derfor aktet jeg det nødvendig å tilskynde brødrene til å dra i forveien til eder og forut få i stand den gave I før har lovt, at den må være ferdig som en velsignelse, og ikke som en karrig gave.


Men dette sier jeg: Den som karrig sår, skal karrig høste, og den som sår med velsignelser, skal høste med velsignelser.


Hver gi så som han setter sig fore i sitt hjerte, ikke med sorg eller av tvang! for Gud elsker en glad giver.


Og Gud er mektig til å gi eder all nåde i rikelig mål, forat I alltid i alle ting kan ha alt det I trenger til, og således rikelig kan gjøre all god gjerning,


som skrevet er: Han strødde ut, han gav de fattige; hans rettferdighet blir til evig tid.