title: Агресивність дитини

description:
Останнім часом диференційований та індивідуальний підхід у навчанні й вихованні проголошується головним у школі. Звичайно, є такі діти, спілкуватися з якими - одне задоволення. Але далеко не всі належать до цієї категорії. Майже в кожному класі зустрічається хоча б одна дитина з ознаками а

                  гресивної поведінки. Вона нападає на дітей, обзиває, б'є, відбирає іграшки, грубо висловлюється, одним словом, стає загрозою в колективі. Цю забіякувату грубу дитину важко прийняти такою, якою вона є, а ще важче зрозуміти. Агресивність дитини, це, насамперед, відображення внутрішнього неблагополуччя, невміння адекватно реагувати на події, що відбуваються навколо неї. Дитина при цьому почувається знедоленою, нікому не потрібною. От вона й шукає способів привернути увагу дорослих і однолітків. Формується таке світовідчуття в сім'ї. Агресивна дитина сприймає світ як ворожий і намагається захистити себе, завоювати своє "місце піц сонцем". Дитина не знає, як інакше можна боротися за виживання в цьому світі. Такі діти не можуть самі оцінити свою агресивність, їм здається, що увесь світ хоче скривдити саме їх. Виходить замкнене коло: агресивні діти боїться й ненавидять навколишніх, а ті, у свою чергу, боятися їх. Агресивні діти потребують розуміння та підтримки дорослих. Вони б'ються, кусаються й лаються саме тому, що не знають, як чинити інакше. їхній поведінковий репертуар жорстко стереотипний, убогий і обмежений. Якщо ми, дорослі, надамо їм можливість вибору способів поведінки, то наше спілкування з ними стане ефективнішим і приємнішим для обох сторін. Робота з даною категорією дітей повинна проводитися в трьох напрямках: Робота з гнівом. Навчання агресивних дітей прийнятним способам вираження гніву. Навчання дітей, навичкам розпізнавання і контролю емоцій, уміння володіти собою в ситуаціях, що провокують вибухи гніву. Формування здатності до довіри, співчуття та співпереживання. Робота з гнівом Гнів - одна з основних і найважливіших емоцій людини, викликана почуттям сильного обурення і супроводжувана втратою контролю над собою. Переживання гніву створює спонукання до дії, а не сама дія. А вже чи буде ця дія агресивною, залежить від низки причин: індивідуальних особливостей нервової системи і соціального оточення. Одним із засобів вираження гніву в адекватній формі може стати дитячий малюнок. Наприклад, у ситуації, коли дитина розсердилася на однолітка, можна попросити її намалювати кривдника, зобразити його в тому вигляді й у тій ситуації, у якій хочеться "ображеному". Подібна робота повинна проводитися один на один із дитиною, поза полем зору суперника. Незалежно від того, що намалює дитина, сюжет не повинний критикуватися. Потрібно пам'ятати, що малюнок наповнений внутрішніми переживаннями дитини і ставитися до нього потрібно терпимо. Одній дитині достатньо намалювати свою агресію, щоб відчути себе спокійно і впевнено, а іншій необхідно ще зім'яти, розірвати свій малюнок. Усе залежить від інтенсивності почуттів дитини, її темпераменту, внутрішньої агресії. Ще один спосіб допомогти дітям виразити вербальну агресію - погратися з ними в гру "Прозивалки". У дітей, що одержали можливість випустити з дозволу педагога негативні емоції і потім почути щось приємне про себе, зникає бажання діяти агресивно. Гра "Прозивалки" Мета: зняти вербальну агресію, допомогти виплеснути гнів у прийнятній формі. Передаючи м'яч по колу або іншим способом, діти називають один одного необразливими словами. Заздалегідь обговорюється, якими "прозивалками" можна користуватися. Це можуть бути назви овочів, фруктів, грибів, меблів тощо. Звертання може звучати так: "А ти, Сашко, чайник". Нагадайте, що це гра, тому ображатися не варто. У заключному колі обов'язково всі говорять щось приємне, наприклад: "А ти, Сашко, сонечко". Варто проводити гру у швидкому темпі. Гра корисна не тільки для агресивних, а й для вразливих дітей. Гра "Тух-тиби-дух" Мета: зняття негативних настроїв і відновлення сил. "Я повідомлю вам по секрету особливе слово. Це чарівне заклинання проти поганого настрою, образ і розчарувань. Щоб воно подіяло по-справжньому, необхідно зробити наступне. Зараз ви почнете ходити по кімнаті, ні з ким не розмовляючи. Як тільки вам захочеться поговорити, зупиніться навпроти одного з учасників, подивіться йому в очі і тричі сердито-пресердито вимовте чарівне слово: "Тух-тиби-дух". Потім продовжуйте ходити по кімнаті, час від часу підходьте до когось і кажіть чарівне слово. Щоб чарівне слово подіяло, потрібно дивитися в очі людині, що стоїть перед вами". У цій грі є комічний парадокс: хоча діти повинні вимовляти слово "Тух-тиби-дух" сердито, вони не можуть не сміятися. Якщо діти занадто збуджені або назріла конфліктна ситуація на перерві перед уроком можна провести гру "Мішечок для криків". Гра "Мішечок для криків" Мета: та сама, що й у попередній грі. По черзі або за бажанням діти підходять до вчителя і якнайгучніше кричать у спеціальний мішечок. А після уроків вони можуть, якщо захочуть, "забрати" свій крик назад. Діти не завжди обмежуються бурхливою словесною реакцією, а іноді пускають у хід кулаки. У таких випадках варто їх учити контролювати свою фізичну агресію. Учитель, бачачи, що діти занадто активні на перерві, може організувати рухливі ігри, змагання. У класах шестирічок можуть бути підручні засоби: легкі м'ячі, які дитина може жбурляти в мішень; м'які подушки, які розгнівана дитина може бити; газети, які можна зім'яти і жбурляти у певне місце. Усі ці предмети можуть сприяти зниженню емоційної і м'язової напруги. Гра "Штовхалки" Мета: навчити дітей контролювати свої рухи. Діти розбиваються на пари. Стають на відстань випростаних рук один від одного, упираються долонями. За сигналом ведучих починають штовхатися, намагаючися зрушити суперника з місця. Можна вводити нові варіанти гри: штовхатися, схрестивши руки; штовхати партнера тільки лівою рукою; штовхатися спиною до спини. Навчання навичок розпізнавання й контролю негативних емоцій Агресивна дитина не завжди визнає, що вона агресивна, швидше вона впевнена у протилежному: це всі довкола на неї нападають. Такі діти не завжди можуть адекватно оцінити свій стан, а тим більше - стан інших. Навчити дитину розпізнавати свій і чужий емоційний стан можна через малювання емоцій. Попросіть дітей намалювати малюнки: "Коли я серджуся", "Коли я радію", "Коли я ображаюся" тощо. Можна запропонувати їм шаблони без промальовування облич. Тоді дитина може завершити малюнок, домалювавши все, що вважає за потрібне. Навчити розпізнавати відчуття свого тіла і керувати ним дитину можна через тренування перед дзеркалом. Агресивну дитину в момент гніву можна поставити перед дзеркалом і попросити описати свій стан - зовнішній і внутрішній. Коли хтось із дітей сердиться, запропонуйте гру "Камінець у черевиці". У процесі гри кожен учасник має можливість виразити словами свій стан, повідомити про нього іншим. Це знижує емоційне напруження і розряджає конфліктну ситуацію. Гра "Камінець у черевиці" Мета: розпізнати і вербалізувати свої почуття та розуміти почуття інших. Діти сідають у коло, і вчитель запитує: "Діти, чи вам у черевик колись потрапляв камінець?" Діти по колу діляться враженням від того, як це відбувалося. Далі вчитель запитує: "Чи траплялося так, що ви так і не витрушували камінець, коли приходили додому? А на ранок, знову всунувши ногу в черевик, ви раптом відчували біль, натрапивши на той самий камінець. І маленька проблема ставала великою, неприємністю". Діти висловлюють враження від подібної події. "Коли ми сердимося, чимось стурбовані, схвильовані, нами це сприймається як камінець у черевику. Якщо ми одразу ж відчуємо незручність і витягнемо його, нога залишиться неушкодженою. А якщо залишимо камінець на місці, то в нас можуть виникнути проблеми. Тому корисно говорити про свої камінці-проблеми відразу, як тільки ми їх помітимо. Давайте домовимося: якщо хтось із вас скаже: "У мене камінець у черевику", - ми все одразу зрозуміємо (вам щось заважає) і зможемо поговорити про це. Подумайте, чи не відчуваєте ви зараз якогось невдоволення, чогось такого, що заважало б вам. Якщо так, то скажіть про це, наприклад: "У мене камінець у черевику. Мені не подобається, що Оля забирає в мене ручку". Якщо вам нічого не заважає, то можете сказати: "У мене немає камінця в черевику". Діти по колу описують свої відчуття, а окремі "камінці" корисно обговорити в колі. У цьому випадку кожний, хто захоче, пропонує одноліткові спосіб, як позбутися "камінця". Ця гра може перейти до розряду щоденних або ритуальних. Формування здатності до довіри, співчуття і співпереживання Агресивних дітей найчастіше не хвилюють страждання навколишніх, вони навіть уявити не можуть, що іншим може бути неприємно й погано. Якщо така дитина зможе поспівчувати "жертві", її агресія буде слабшою. Тому важливою є робота педагога із розвитку в дитини співчуття. Однією з форм такої роботи може стати рольова гра, у процесі якої дитина може поставити себе на місце іншого, оцінити свою поведінку збоку. Наприклад, діти - "актори" грають сварку, схожу на ту, що відбулася в групі, а потім просять інших помирити їх. Діти пропонують різні способи виходу з конфлікту. Яку б ви форму рольової гри не вибрали, важливо, що діти набувають уміння ставати на позицію іншої людини, розпізнавати її почуття й переживання, навчаться, як поводитися в складних життєвих ситуаціях. Загальне обговорення сприятиме товариськості дітей у класі та встановленню сприятливого психологічного клімату. Гра "Літак" Мета: навчити дітей погоджувати свої дії в невеликій групі. "Хто з вас літав на літаку? Що тримає літак у повітрі? Чи хоче хтось із вас бути маленьким Літаком? Інші діти допомагатимуть Літакові літати". Один із дітей (за бажанням) лягає животом униз на килим і розводить руки в боки, імітуючи крила літака. З кожного боку від нього стає по три людини. Нехай вони присядуть і просунуть руки під його ноги, живіт і груди. На рахунок "три!" вони одночасно встають і піднімають Літак із поля. Тепер можна легенько поносити Літак по приміщенню. Коли він відчує себе зовсім упевнено, нехай заплющить очі, розслабиться, зробить коло і знову повільно приземлиться на килим. Тема агресії завжди викликала інтерес психологів. Агресії присвячено багато фундаментальних психологічних досліджень, але при цьому, дуже мало літератури, що містить конкретні практичні рекомендації з корекції агресії та закріплення навичок конструктивної поведінки. Набір психологічних технік, які використовує у своїй практиці практичний психолог у системі освіти, досить обмежений і не вирішує цю проблему комплексно. У діагностиці агресивної поведінки психологи найчастіше використовують тести Розенцвейга, "Неіснуюча тварина", Баса-Дарки та ін. З метою каталізації агресії, м'язової релаксації агресивній дитині найчастіше пропонують регулярно "бити грушу" або рвати папір, деякі психологи проводять тренінгові заняття з корекції агресивної поведінки, але, на жаль, це дає тимчасовий результат, адже вплив спрямований не на дитину, а на розв'язування одиничних ситуацій. Зупинимося на характерологічних особливостях агресивних дітей, а також родин, у яких вони виховуються. На нашу думку, це становить інтерес характерологічних особливостей, виділених американським психологом М. Алвордом (1998), адже вони позначають внутрішні протиріччя, проблемні зони й внутрішні конфлікти таких дітей. Характерологічні особливості агресивних дітей: Сприймають велике коло ситуацій як загрозливі, ворожі їм. Надчутливі до негативного ставлення до себе. Заздалегідь налаштовані на негативне сприйняття себе збоку оточення. Не оцінюють власну агресію як агресивну поведінку. Завжди звинувачують оточення у власній деструктивній поведінці. У випадку намірів агресії (напад, псування майна) відсутнє почуття провини, або провина виявлена дуже слабко. Не беруть на себе відповідальність за свої вчинки. Мають обмежений набір реакцій на проблемну ситуацію. У відносинах виявляють низький рівень емпатії. Слабко розвинений контроль над своїми емоціями. Слабко усвідомлюють свої емоції, крім гніву. Бояться непередбачуваності в поведінці батьків. Мають неврологічні вади: нестійка увага, слабку пам'ять, нестійке запам'ятовування. Не вміють прогнозувати наслідки своїх дій (емоційно застрягають на проблемній ситуації). Позитивно ставляться до агресії, тому що через агресію одержують почуття власної значимості й сили. Досвід роботи в школах-інтернатах підтверджує досвід колег, що працюють у інших навчальних закладах, і дозволяє виділити ще три найважливіші характерологічні особливості в структурі особистості дітей вихованців шкіл-інтернатів: Мають високий рівень особистісної тривожності. Мають неадекватну самооцінку, частіше низьку. Почуваються знедоленими. Наведені характерологічні особливості агресивних дітей дозволили визначити напрямки корекційної роботи, а також надати їй цілеспрямованої" й системного характеру. Напрямки корекційної роботи з агресивними дітьми: Консультаційна робота з батьками й педагогами на зняття провокуючих факторів агресивної поведінки в дітей. Навчання дитини конструктивних поведінкових реакцій у проблемній ситуації. Зняття деструктивних елементів у поведінці. Навчання дитини технік і способів керування власним гнівом. Розвиток контролю над деструктивними емоціями. Зниження рівня особистісної тривожності. Корекція агресивної поведінки дітей. Формування усвідомлення особистісних емоцій і почуттів інших людей; розвиток емпатії. Розвиток позитивної самооцінки. Навчання дитини відреагуванню негативної ситуації загалом. Психологічна корекція агресивної поведінки дітей повинна носити комплексний системний характер і враховувати основні характерологічні особливості агресивних дітей: відсутність контролю над своїми емоціями; обмежений набір поведінкових реакцій у проблемних для них ситуаціях, відсутність емпатії й високий рівень особистісної тривожності, а також неадекватна самооцінка. Для того щоб результат роботи з агресивною дитиною був стійким, необхідне пророблення кожної характерологічної особливості даної дитини. Корекцію агресивної поведінки дітей необхідно організувати за напрямками: зниження рівня особистісної тривожності; навчання дитини прийнятних способів вираження свого гніву; навчання дитини технік контролю над негативними емоційними станами, а також розвиток навичок саморегуляції; формування конструктивних поведінкових реакцій у проблемних для дітей ситуаціях; розвиток емпатії й адекватного рівня самооцінки. З метою підвищення ефективності роботи з агресивними дітьми необхідно також проаналізувати роль родини в оформленні агресивної поведінки дітей і особливості самих сімей агресивних дітей. Сімі агресивних дітей мають свої особливості, ще Л. Толстой говорив, що "всі щасливі сім’ї схожі між собою, а нещасливі нещасні кожна по-своєму". Аналіз особливостей агресивних дітей проводився на основі дослідження уваги виховання й сімейних відносин на агресивну поведінку дітей, зробленого А. Бандурою (1998). Зупинимося докладніше на особливостях сімей агресивних дітей: 1. У родинах агресивних дітей зруйновані емоційні прихильності між батьками й дітьми, особливо між батьками й синами. Батьки переживають швидше ворожі почуття; не розділяють цінності й інтереси ОДИН ОДНОГО. 2. Батьки часто демонструють моделі агресивної поведінки, а також заохочують у поведінці своїх дітей агресивні тенденції. 3. Матері агресивних дітей не вимогливі до своїх дітей, частина байдужа до їхньої соціальної успішності. Діти не мають чітких обов'язків удома. 4. У батьків агресивних дітей моделі виховання й особистистої поведінки часто суперечать один одному, і до дитини ставлять взаємовиключні вимоги. Як правило, дуже різкий батько і мати, яка потурає дитині. У результаті в дитини формується модель зухвалої опозиційної поведінки, що переноситься на навколишній світ. 5. Основні виховні засоби, до яких вдаються батьки агресивних дітей: фізичні покарання; позбавлення привілеїв; введення обмежень і відсутність заохочень; часті ізоляції дітей; свідоме позбавлення любові й турботи у випадку провини. Причому самі батьки ніколи не відчувають провини у використанні покарання. 6. Батьки агресивних дітей не намагаються встановити причини деструктивної поведінки своїх дітей, залишаючись байдужими до їхнього емоційного світу. На формування агресивних форм поведінки дітей сильний вплив справляють умови сімейного виховання. Більшість дітей з асоціальним типом поведінки—це діти з родин з нестійким типом виховання, із властивим даним родинам байдужістю до емоційного світу дітей і їхніх інтересів, суперечливістю вимог, жорстокістю покарань, а іноді повною відсутністю заборон і обмежень з боку батьків (позиція потурання). Відомо, що негативна поведінка дітей підсилюється внаслідок несприятливих відносин з педагогами, що не володіють навичками спілкування з "важкими" дітьми. Конфронтація, що не припиняється, тривалі конфлікти й взаємна емоційна ворожість викликають вербальну агресію учнів на педагогів і фізичну агресію на своїх однолітків. Досвід роботи з агресивними дітьми і їхніми родинами показує, що батьки агресивних дітей часто потребують психологічної допомоги у набутті навичок конструктивної взаємодії із власними дітьми. Для цієї мети психологи розробляють і проводять тренінги батьківської ефективності, так звані "батьківські всеобучі", "школу для батьків", де батьки за допомогою практичних вправ навчаються прийомів позитивного спілкування зі своїми дітьми. Подібні тренінги проводяться й для педагогів, де за допомогою рольових ігор і методів конфліктології вони освоюють ефективні способи й практичні навички комунікації з агресивними дітьми. Завдання консультативної роботи з педагогами й батьками -це виняток таких факторів у спілкуванні дорослого з дитиною, які можуть провокувати дитину на відповідну агресивну поведінку. Сформулюємо основні фактори виховання й стилю спілкування, як з боку. батьків, так і педагогів, на які діти реагують найбільш гостро і які сприяють формуванню найбільш стійкої агресивної поведінки дітей. У випадку, якщо дитина уникає вияву відкритої відповідної агресії зі своєї сторони, то ці самі фактори поведінки й стилю спілкування з боку дорослого сприяють формуванню в дитини емоційної нестабільності, непевності в собі. Фактори виховання й стилю спілкування дорослих, що провокують дітей на відповідну агресивну поведінку й сприятливе формування негативних станів, дітей: суперечливість вимог до дитини з боку батьків, у результаті чого в дитини формується опозиційне ставлення до зовнішнього оточення; власні часті негативні емоційні стани дорослих і відсутність навичок контролю й саморегуляції з їхнього боку; використання покарання дітей як способу відрахування й розрядки дорослим негативних емоцій (гніву, роздратування, злості, досади); негативний стиль спілкування з дитиною; використання наказів, обвинувачень і погроз; постійне використання "повідомлень" ("Ти неправильно зробив..,", "Як ти смієш так із мною розмовляти?"); вербальна образа дітей; ігнорування почуттів дитини, її бажань та інтересів. Цей стиль спілкування спрямовує дитину на боротьбу й мстивий стиль поведінки. Основне завдання роботи психолога з батьками й педагогами: 1. Переключити увагу дорослого з фіксації на негативній поведінці дитини на власні неконтрольовані негативні емоційні стани, тому що вміння дорослого володіти собою є кращим гарантом адекватної поведінки дітей. 2. Необхідно також допомогти педагогам і батькам опанувати прийоми конструктивного, позитивного спілкування з метою усунення відповідної агресивної поведінкової реакції з боку дітей або зменшення вже наявної. 3. Спілкування з агресивними дітьми - це особлива проблема, для розв'язання якої потрібні певні навички й уміння як з боку батьків, так і педагогів. Зупинимося на деяких прийомах ефективної, конструктивної взаємодії: говоріть з дитиною про свої почуття й переживання мовою внутрішнього "Я", мовою "Я" - повідомлень (наприклад: дитина розмовляє під час пояснення нового матеріалу. Учитель ("Я" - висловлення): "Коли розмовляють під час пояснення, мені важко говорити і я починаю дратуватися, від цього мені ще складніше. Будь ласка, припини розмовляти". "активно слухайте" внутрішній світ дитини, світ її почуттів; не оцінюйте особистість дитини, а говоріть про небажані дії дитини; намагайтеся побачити в словах і діях дитини позитивний настрій і благі наміри; регулюйте свій емоційний стан. Як уже говорилося раніше, роботу з батьками має саме починати з установлення єдиних правил і вимог (границь дозволеного), пропонованих дитині в родині. Оскільки саме в родині відбувається первинна соціалізація дитини, з'ясування правил взаємодії з іншими людьми: що можна, а що не можна; установлення соціальних норм поведінки, як у родині, так і поза нею. Досвід роботи з батьками агресивних дітей показує, що самостійно прийти до якоїсь згоди із приводу встановлення вимог своєї дитини вони не можуть. З боку психолога потрібна нелегка й кропітка робота в наданні допомоги батькам щодо вироблення чітких правил і вимог, а також обов'язків своєї дитини. Для батьків важливо мати чітку, погоджену виховну позицію, тому що встановлення правил і виконання цих правил дітьми є зоною психологічного простору, де виникають конфлікти, навіть у благополучних родинах. У родинах агресивних дітей це зона є зоною "відкритого фронту", зоною постійних конфліктів. Тому спільна робота психолога з батьками із встановлення погоджених вимог і обмежень є досить важливою. При встановленні вимог і обмежень батькам необхідно дотримуватися певних правил. Правила для батьків "Встановлення меж дозволеності". Чіткі рамки допустимої поведінки дитини повинні базуватися на фундаменті сердечної близькості. Встановлені межі повинні відповідати віку й не повинні вступати в протиріччя з потребами дитини. Встановлюйте межі, які дають можливість маленьких перемог. Всі правила, вимоги, обмеження й заборони повинні бути погоджені між батьками й тими, хто бере участь у вихованні дитини. "Наслідки (санкції) повинні випливати безпосередньо з поганої поведінки" Знання правил, установлених у доброзичливій формі з боку батьків, робить життя дитини більш усвідомленим, організованим, а також створює відчуття безпеки й внутрішнього комфорту. Спостереження агресивних дітей і робота з ними привели нас до висновку, що повністю збігається з думкою австралійського психотерапевта В. Оклендер: "Я сприймаю дитину, людину, якою рухає почуття гніву, відкинутості, тривоги, незахищеності, образи.... У неї часто простежується низька Самооцінка. Вона не здатна або не хоче, або боїться виразити те, що відчуває, іншим способом, тому що якщо вона це зробить, то може втратити силу, що лежить в основі агресивної поведінки. Вона відчуває, що це єдиний шлях, який сприяє виживанню". Агресивна поведінка дітей—це своєрідний сигнал 5ОЗ, крик про допомогу, про увагу до свого внутрішнього світу, в якому накопичилося надто багато руйнівних емоцій, з якими дитина самостійно впоратися не може. Агресія у спілкуванні Насилля і конфлікти належать до найбільших проблем людства. Чому люди діють агресивно і яких заходів необхідно вжити для того, щоб запобігти деструктивній поведінці чи взятий під контроль? Статистика свідчить, що насильства дедалі частіше трапляється в нашому житті. Починаючи з 11 вересня 2001 року, світом прокотилася хвиля тероризму, яка і зараз забирає тисячі невинних жертв. Застосування сучасних потужних видів зброї може призвести до глобальної катастрофи. Розглянемо означення агресії, які дають деякі вчені. Агресія - це будь-яка поведінка, яка становить загрозу іншим людям або може завдати їм шкоди (Басе, 1961 р.). Для того, щоб певні дії були кваліфіковані як агресія, вони мають бути спрямовані на образу чи приниження, а не просто призводити до таких наслідків (Верковіц, 1974 р.). Агресія - це спроба завдати тілесних чи фізичних ушкоджень іншим (Зільмани, 1979 р.). Отже, сучасні психологи схильні вважати, що агресія - це довільна форма поведінки, спрямована на образу або заподіяння шкоди іншій живій істоті. Оскільки вияви агресії в людей дуже різноманітні, то їх, за Басом (1976), можна поділити за трьома шкалами: фізична - вербальна, активна - пасивна, пряма - непряма (табл.). їхня комбінація дає вісім можливих категорій, до яких входить більшість агресивних дій. Деякі науковці схильні поділяти агресію на два типи - ворожу та інструментальну. Термін "ворожа агресія" застосовують до тих випадків її вияву, коли головною метою агресора є заподіяння шкоди жертві. Люди, які виявляють ворожу агресію, просто бажають завдати шкоди чи заподіяти зло стосовно іншої людини. Поняття "інструментальна агресія", навпаки, характеризує випадки, коли агресори нападають на інших людей, переслідуючи мету, не пов'язану зі скоєнням зла, що не є самоціллю. Імовірно, вони застосовують агресивні дії як інструмент для досягнення своєї мети. Наприклад, за спостереженнями Петерсона, діти використовують різноманітні форми негативної поведінки: гримають кулаками, тупцяють ногами, вередують і стають неслухняними-з метою утримати владу над членами сім'ї. Звичайно, така поведінка закріплюється, коли маленьким агресорам періодично вдається примусити свої жертви піти на поступки. Агресію можуть виявляти з метою самоствердження або підвищення самооцінки, якщо це схвалюють інші. Яскравим прикладом інструментальної агресії є поведінка підліткових банд, які збираються на вулицях міст, вичікуючи моменту, щоб вкрасти гроші, зірвати дорогі прикраси чи відібрати цінні речі. Тут основна мотивація дій - нажива, а не заподіяння шкоди жертвам. Питання, чому люди йдуть на агресивні вчинки, довго було предметом дискусій. Агресія насамперед належить до: вроджених схильностей чи задатків; потреб, активізованих зовнішніми стимулами; пізнавального та емоційного процесу. Агресія виявляється в певних соціальних умовах у поєднанні з попередньо набутими навичками. Агресивна поведінка за своєю природою є інстинктивною і виникає тому, що людські істоти генетично або конституційно "запрограмовані" на такі дії. Найкраще це ілюструє теорія З. Фрейда, який стверджує, що людська поведінка зумовлена еросом, інстинктом життя, чия енергія (лібідо) спрямована на його зміцнення, збереження і відтворення. Він також наголошує на існуванні іншого основного інстинкту - танатоса (тобто потягу до смерті), енергія якого спрямована на знищення та припинення життя. Філософ стверджував, що вся людська поведінка - результат складної взаємодії цього інстинкту з еросом, між ними існує постійне напруження. Отже, танатос сприяє тому, що агресія виходить назовні і спрямовується на інших. Лоренц (1966), лауреат Нобелівської премії, дотримувався еволюційного підходу до агресії, подібного до позиції Фрейда. За Лоренцом, агресія бере початок із вродженого інстинкту боротьби за виживання. Він вважав, що агресія, яка спричинена інстинктом боротьби, генерується в організмі спонтанно, неперервно, у постійному темпі, з часом зростаючи. Учений наголошував, що любов і дружні стосунки є несумісними з виявом відкритої агресії та можуть блокувати її вияви. Прихильники теорії спонукання вважають, що джерелом агресії насамперед є бажання, зумовлене зовнішніми чинниками, тобто бажання заподіяти шкоду іншим. Найпопулярніша теорія фрустрації (агресії), яку запропонував Доллард і його колеги. На їхню думку, в індивідуумі, який несе фрустрацію, виникає схильність до агресії. Доллард стверджує, що у спонуканні до агресії визначальними є три фактори: ступінь очікуваного суб'єктом задоволення від майбутнього досягнення мети; сила перешкод на шляху досягнення мети; кількість послідовних фрустрацій. Когнітивні моделі агресії розглядають емоційні та когнітивні процеси, які є основою цього типу, поведінки. Відповідно до теорій цього напряму характер осмислення або інтерпретації індивідом дій інших осіб як загрозливих чи провокаційних є вирішальним у його почуттях і поведінці. За теоріями соціального навчання, зрозуміти агресію можна лише тоді, коли звернути увагу на: спосіб засвоєння агресивної моделі поведінки; фактори, які провокують її появу; умови, що сприяють закріпленню агресивної моделі поведінки. Розглянемо фактори, які сприяють розвитку агресивної поведінки, тобто як у людей формуються навички діяти агресивно стосовно інших. Які фактори, пов'язані з умовами життя, сім'єю та ранніми дитячими переживаннями, можуть визначити майбутню агресивність людини? Діти отримують знання про моделі агресивної поведінки з трьох основних джерел. 1. Сім'я може одночасно демонструвати моделі агресивної поведінки й закріплювати їх. Імовірність майбутньої агресивної поведінки дітей залежить від того, чи виявляється така поведінка вдома. 2. Діти можуть навчитися агресії, спілкуючись з однолітками, переконуючись в ефективності агресивної поведінки під час ігор. 3. Діти вчаться агресивних реакцій не тільки на реальних прикладах, а й на символічних, які пропонують мас-медіа. Агресивні діти, як правило, виростають у сім'ях, де існує величезна дистанція між ними і батьками, де мало цікавляться розвитком дітей, недостатньо тепла і ніжності. Батьки не зважають на вияв дитячої агресії. У таких сім'ях карають дітей силовими методами, особливо фізичними. Саме в лоні сім'ї дитина проходить первинну соціалізацію. На прикладі взаємин між членами сім'ї вена вчиться ставитися до інших, вивчає норми поведінки, які зберігаються у зрілому віці. Слід зазначити, що важливо у якій сім'ї росте дитина, -повній чи неповній. Наприклад, Геттинг (1989) стверджує, що малолітні вбивці, як правило, є виходцями з неповних сімей. Існує залежність між негативними стосунками в парі батьки -діти й агресивними реакціями з боку дитини. Якщо в дітей (незалежно від того, до якої вікової групи вони належать) погані взаємини з одним або двома родичами, якщо діти відчувають, що дорослі їх вважають нетямущими і безнадійними або якщо діти не бачать їхньої підтримки, вони можуть розпочати злочинну діяльність, а однолітки оцінюватимуть їх як агресивних. Жінки, яким у дитинстві матері не приділяли належної уваги і які не отримали від батьків необхідної підтримки, схильні застосовувати фізичні покарання щодо своїх вихованців. Результати досліджень Джонсона демонструють специфічну залежність між відповідальністю батьків та агресивністю дітей. У лабораторних умовах спостерігали, як спілкуються зі своїми мамами діти віком І 5, 21 і 39 місяців. Серед багатьох інших параметрів вимірювали час, через який мама бере дитину на руки, коли вона заплакала чи потяглася до неї. Діти, до яких не поспішали підходити, поводилися агресивніше, ніж ті, на яких швидко звертати увагу. Найбільший інтерес соціологів викликає стиль сімейного виховання батьків, які хочуть "наставляти на шлях істини". Вивчаючи залежність між практикою сімейного керування й агресивною поведінкою дітей, дослідники вивчають характер і суворість покарань, а також поведінку дітей. Жорстокий підхід пов'язаний з відносно високим рівнем агресивності в дітей. А недостатній контроль і нагляд за ними асоціюється з високих рівнем асоціальності, що також супроводжується агресивною поведінкою. Коли батьки надто поблажливо або надто суворо ставляться до агресивності своїх синів, то ці хлопчики в підлітковому віці більше схильні до агресії. Здається, що батькам асоціальних дітей байдуже, як проводять вільний час їхні вихованці, які в них товариші і рід занять. У деяких експериментах вивчали ефект втручання батьків в агресивну ситуацію між братами і сестрами. Нельсон і Руссо (1988) стверджують, що такі дії з боку родичів можуть стимулювати агресію. Оскільки молодші діти на правах слабших можуть сподіватися, що батьки захистять їхню позицію, вони, не вагаючись, вступають у конфлікт із сильнішим супротивником. Втручання дорослих призводять до того, що молодші діти першими провокують конфлікт. Кожна дитина має право на те, щоб її любили, але не кожні батьки можуть навчити дитину бути в міру поступливою та неагресивною. Існує небезпека, що стиль спілкування, який базується на силі, ізолює вихованця в його середовищі, призводить відставання у навчанні та до невміння спілкуватися на належному рівні. Згодом від агресивних дітей відвертаються батьки, друзі, а в них розвивається комплекс неповноцінності. Усе це можна подати у вигляді схеми 2. Потрібно звернути особливу увагу на застосування фізичних покарань. їх використання як засобу виховання дітей буває досить небезпечним, оскільки: 1. Батьки, які жорстоко карають дітей, можуть стати для них прикладом агресивності. Дитина може зробити висновок, що агресія стосовно інших цілком припустима, але жертву потрібно обирати слабшу за себе. 2. Діти, яких постійно карають, намагатимуться уникати батьків або захищатися від них. 3. Якщо покарання надто збуджує і засмучує дитину, вона може забути причину, яка призвела до цього. Таке покарання змушує приховувати зовнішні вияви небажаної поведінки, але не викорінює її. Хоча покарання іноді дають небажані ефекти, вони можуть стати й дієвим засобом модифікації поведінки. Батьки, які погрожують покарати, але не виконують цього на практиці, вчать дитину ігнорувати їх. Покарання буде ефективним, якщо його застосовувати послідовно, тобто за одне і те саме порушення завжди назначатиметься однакова санкція. Неприпустимо спершу покарати за поганий вчинок, а наступного разу проігнорувати ганебну поведінку. Як покарання можна використовувати процедуру тимчасової ізоляції. Дитині потрібно чітко пояснити, чому вжито таких заходів. Так вона зрозуміє: її поведінку не схвалюють і доки вона не навчиться правильно поводитися, доти не зможе спілкуватися з іншими. Однолітки не люблять агресивних дітей і вважають їх неприємними. Одне з класичних відкриттів соціальної психології: на людей надзвичайно впливають вчинки числова інших. Головним джерелом агресивної поведінки для більшості дітей є сім'я. Експериментально доведено, що люди, які в дитинстві були свідками фізичного насилля між батьками, також схильні до такої поведінки щодо своїх партнерів. Діти, обираючи метод з'ясування стосунків з братами та сестрами, бездумно копіюють батьків. До того ж, коли вони виростають і одружуються, то починають використовувати ті самі методи й у своїх сім'ях, замикаючи цикл, передають їх своїм дітям. Звичайно, велику стурбованість і батьків, і фахівців спричиняють моделі агресії, що демонструють по телебаченню. Агресія не виникає в "соціальному вакуумі". Швидше навпаки; аспекти міжособистісних взаємин сприяють їй. Можливо, саме тому так багато уваги приділяють фрустрації, тобто блокуванню розвитку цілеспрямованої поведінки. Хоча фрустрацію і вважають однією з найбільших детермінант агресії, дані про значущість її впливу досить суперечливі. Одні експерименти свідчать, що фруструючі взаємини можуть призвести до агресії, інші вказують на її незначний вплив або на те, що фрустрація взагалі не має жодного відношення до агресії. Іншою і, напевно, сильнішою та стійкішою детермінантою агресії є провокація. Що стосується фізичної провокації, то, як правило, люди відповідають ударом на удар і контратакою на атаку. Іноді агресивна реакція виникає лише з підозри, що в іншої людини є якісь ворожі наміри. Реакцією на вербальну провокацію (образу, знущання тощо) є фізичний Люди, як правило, намагаються завдати удару у відповідь, щоб запобігти повторенню нападів або не виглядати слабшими в очах інших. Характеристики об'єкта агресії (а саме: стать чи раса) також є суттєвою детермінантою агресивної поведінки. Наприклад, жінки зазнають агресії з порівняно м'якших форм саме тому, що їх сприймають як слабших і беззахисних. Але якщо жінки порушують цей стереотип і починають поводитися войовничо і провокаційно, рівень агресії до них різко зростає. Що стосується расової відмінності, то експерименти свідчать, що "білі" демонструють вищий рівень агресивності стосовно "чорних", жертв і нижчий щодо білих. Також досить потужним стимулом агресії є "сторонні спостерігачі". Вони можуть відігравати роль "підбурювачів", навіть не будучи безпосередніми учасниками таких дій. Масові вбивства у Південній Африці, війна в Афганістані та Іраку, замахи на національних лідерів, випадки дикої злості у великих містах, знущання над дітьми, терористичні акт", насилля -це жорстокі вчинки людини, які часом здаються нескінченними. Якщо простежити за сенсаційними матеріалами в газетах і теленовинах, здається, можна зробити висновок, що жорстокість сягнула безпрецедентних висот. Але, проаналізувавши історію людства, бачимо, що впродовж 5 600 років відбулося 14 600 війн, близько 2,6 щороку. До того ж, тільки 10 із 185 поколінь, які жили в цей час, пощастило провести свої дні, не побачивши страхіть війни. Якщо припустити, що агресія завжди присутня у людському суспільстві, постає запитання: чи можна змінити інтенсивність агресії або контролювати її? Відповідь на це запитання залежить від того, якої теоретичної концепції дотримується людина, що вивчає питання агресії. Якщо вважати, що агресивна поведінка запрограмована генетично, то можна зробити песимістичний висновок: майже нічого неможливо зробити, щоб запобігти агресії. На думку вчених, існує три фактори, які спричиняють песимізм у дослідників цієї проблеми: 1. Психологи - песимісти, оскільки дотепер не можуть дати чіткої відповіді на запитання: як зменшити кількість випадків агресії? 2. Більшість науковців упевнені в тому, що навіть якщо вдасться розробити відповідну методику контролю над агресією, все одно цю інформацію проігнорують. Хоча існує надія, що здобуті знання знайдуть своє застосування. 3. Дослідники у сфері соціальних наук переконані, що необхідність агресії закладена в наших генах або спричинена гормональним фоном. Іншими словами, вважають, що агресія неконтрольована, вона є складовою людської природи. Ми просто "автомати", які існують для реалізації нашої генетичної програми. Але це не означає, що ми повинні терпіти агресивні дії. Якщо навіть думка здатна вплинути на процес перебігу наших фізіологічних процесів, то чому не припустити, що гуманістичні цінності, які є противагою агресії, можуть бути сильним засобом у протистоянні їй. Фактори впливу на розвиток дитячої агресивності Агресивна поведінка - один з яскравих показників соціальної дезадаптованості дитини. Елементарні ознаки агресії можна спостерігати в дітей уже в молодшому віці: більшість мам не дивується, коли дитина "брикається", б'ється, кусається. Ця поведінка неприємна оточенню. В результаті соціалізації дитина вчиться контролювати свої агресивні імпульси, що необхідно для життя в суспільстві. У деяких дітей агресія залишається несоціалізованою і знаходить вихід у фізичному насиллі. Нині вивчено умови виховання, що сприяють виникненню і закріпленню агресивних ознак. На моральні цінності дитини суттєво впливає турбота, яку дитина отримала від дорослих у дитинстві, емоційний розвиток взаємин між дитиною і дорослими в перші роки життя. Ці фактори визначають формування у дитини потреби в емоційних контактах з іншими людьми, розвитку в неї здібностей до співпереживання. У суспільстві, де батьки відгукуються на потреби дитини, простежується низький рівень злочинності. Злодійство найбільш поширене в суспільстві, де для виховання відповідальності й самостійності використовують переважно покарання і суворе ставлення. Злочини проти особистості досить поширені там, де вихованням дитини традиційно займаються мами, де немає тісних емоційних зв'язків з батьком. Злочини проти особистості, насилля часто зустрічається в суспільстві, де дітей грубо і несподівано змушують виявляти самостійність. На цій основі можна зробити висновок, що теплі, тісні взаємини з батьками (особливо з членом сім'ї такої ж статі, що й дитина) сприяє розвитку в неї гуманного ставлення до інших. Любов, піклування, увага від близьких дорослих є для дитини життєво важливими, це дає відчуття захищеності, забезпечує емоційну стабільність. Обмеження емоційного спілкування й активної уваги з боку близьких дорослих призводить до появи у дитини нейротизму, тривожності. Варто вчитися слухати своїх дітей. Великий вплив на підвищення агресивності людей мають засоби масової інформації. Хоча тут немає прямих причиново-наслідкових зв'язків. Вплив жорстокості, що виникає на екранах телевізорів і відео, дуже розтягнутий у часі. В 60-70-х роках американці провели ризикований експеримент. В одному маленькому містечку Каліфорнії на 10% збільшили показ насилля на екранах. Через кілька місяців на 5% збільшилась кількість насильницьких злочинів серед населення міста. Діти більш чутливі до негативного впливу засобів масової інформації, оскільки вони, на відміну від дорослих, сприймають негативну поведінку за взірець. Особливо добре це простежується в експериментальних ситуаціях. Виявилося, що агресивні діти схильні дивитися агресивні фільми. А якщо це робиться з близькими дорослими, то дитина ніби отримує схвалення того, що бачить на екрані. І ті діти, які із задоволенням дивляться сцени насилля, починають більш агресивно поводитися щодо однолітків. Розглянемо механізм впливу насильницьких сцен на психіку дитини: відраза (часто діти заплющують очі); байдужість; задоволення, насолода; потреба в агресивних діях. Найбільший вплив на формування агресивної поведінки дітей має реальна поведінка батьків, сімейне насилля. Вагомий вплив в цьому плані на дітей також має поведінка знайомих дорослих. Небезпечні і руйнівні для дитячої психіки є документальні і художні фільми, в яких діти бачать вбивства, трупи, вибухи тощо. З агресивною дитиною не можна розмовляти на підвищених тонах, тим самим ви "підключаєтесь" до її збудження і провокуєте підсилення агресивних імпульсів. Послідовне використання спокійного, плавного мовлення дозволяє дитині переключатися і слухати вас. Особливо важливо при цьому визнати право Дитини гніватися і вивільняти свою енергію різними способами (цивілізовано, не завдаючи шкоди іншим). На жаль, агресія заразна. Створюється замкнуте коло: мене били батьки, і я битиму свою дитину. Агресорами стають діти, що беруть участь у бійках, а також жертви, які хочуть ідентифікуватися з агресором. Дорослим необхідно керуватися правилом: дитина повинна чітко розуміти, що за насиллям слід очікувати миттєвого, справедливого і неминучого покарання. Це зупинить дитину від хибних вчинків. Якщо покарання неадекватне, воно приносить лише шкоду. Список використаної літератури Божович Л. И. Личность и ее формирование в детском возрасте. - М.: Просвещение, 1968. -464 с.Сатир В. Как строить себя и свою семью. - М.: Педагогіка, 1992. - 192 с.Цибульська Т. Ф. Про типологію конфліктів // Конфлікти в суспільстві: діагностика і профілактика. - К., Чернівці, 1993. - С. 281—282.Бреслав Г. М. Змоциональньїе особенности формирования личности в детстве. - М., 1990.Легшій Дж. Как работать с маленькими детьми. - М., 1991.Фрейд 3. Я и оно. - М., Харьков, 1999.Барон Р., РічардсонД. Агресія. - СЩ., 1998.Крюкова С. В., Слободяник Н. П. Удивляюсь, злюсь, боюсь, хвастаюсь и радуюсь. - М., 2000.Лютова Е. К., Моника Г. Б. Шпаргалка для взрослых. - М., 2000.Фурманов И. А. Детская агрессивность. - Минск, 1996.Чижова С. Ю., Калинина О. В. Детская агрессивность. - Ярославль, 2001.

category: Робота з батьками


title: Педагогическая культура родителей. (Рос. мова)

description:
«От того, как прошло детство, кто вёл ребенка за руку в детские годы, что вошло в его разум и сердце из окружающего мира - от этого в решающей степени зависит, каким человеком станет сегодняшний малыш» В.А.Сухомлинский «Щенок, воспитанный пинком Не б

                  удет преданным щенком. Ты после грубого пинка Попробуй, подзови щенка. Где раздают щенкам пинки, Там воспитатели - пеньки» С.Михалков Культура - это, прежде всего, характерный для данного человека (общества), образ мыслей и действий Педагогическая культура родителей – это составная часть общей культуры человека, в которой воплощён накопленный человечеством опыт воспитания детей в семье. «Родители являются первыми педагогами. Они обязаны заложить первые основы физического, нравственного и интеллектуального развития личности ребенка в раннем возрасте». Хотим мы этого или не хотим, но родители воспитывают детей всем своим поведением, своим образом жизни, каждым своим поступком. Уровни педагогической культуры родителей Высокий уровень. Родители, что владеют этим уровнем, имеют глубокие и сознательные знания в рамках семейного воспитания. Систематически занимаются воспитанием детей учитывая их возраст и индивидуальные свойства. Поддерживают постоянную связь с школою, выполняют общественные поручения. Средний уровень. Такие родители в целом имеют некоторый минимум знаний в рамках педагогики, но они недостаточно осмысленны. Эти родители не имеют четкого представления о цели, средствах, методах и приемах воспитания не всегда умеют применять свои знания на практике, их воспитательные умения и навыки нуждаются в последующем развитии. Родители этой группы в целом посещают занятие родительского всеобуча, воспринимают замечание учителей ведь сами изредка проявляют активность в общественных делах класса и школы, чаще они выполняют разовые поручения. Такие родители используют опыт воспитания, что получили в семье, элементы народной педагогики. За помощью со стороны школы родители этой группы удовлетворительно воспитывают своих детей. Низкий уровень. Такие родители отличаются частичным или полным отсутствием знаний по вопросам семейного воспитания, безразличным отношением к своим детям и своим воспитательным функциям. Они безразличные к обучению и воспитанию детей, их поведения. Они не умеют рационально организовать жизнь и деятельность детей, не умеют развязать конфликтные ситуации, что возникают в семье. С целью выявления особенностей и уровня педагогической культуры семей воспитанников использую следующие методы: анкетирование родителей и учащихся, индивидуальные беседы с родителями, тестирование родителей, посещение семьи ребёнка, наблюдение воспитателем за взаимоотношением родителей и детей во время приёма и ухода детей, наблюдение за ребёнком во время сюжетно-ролевых игр, общении со сверстниками на перемене. Каким же образом я пытаюсь поднять культурный уровень воспитанности родителей Стараюсь быть доброжелательной , приветливой, открытой!!! Повышение педагогической культуры родителей – длительный процесс, успешность которого будет зависеть от того, как будут реализованы следующие принципы: стимулирование родителей к сотрудничеству; принцип добровольности; принцип конфиденциальности. многообразие форм работы с родителями; (беседы в телефонном режиме, в интернете, приглашаю в школу, посещение на дому) Напоминаю о том, что большое значение в воспитании их ребёнка имеют личный пример отца и матери, традиции семьи, характер общения в семье и ее общение с окружающими. Поступая, так или иначе, они должны помнить об этом. Далеко не всем нашим детям быть инженерами и врачами, учёными и художниками, а отцами и матерями быть всем, без исключения, мужьями и жёнами – быть всем… Стараюсь создать дружный родительский коллектив. ( Организовываю совместные с родителями походы, поездки, семейные вечера) Призываю родителей организовывать совместный досуг с детьми. (посещать внешкольные учреждения) Семьи бывают разнообразными и уникальными. Необходимо принимать и уважать мнения и чувства родителей, даже если они не совпадают с нашими собственными и стараться выработать у себя понимание культурных ценностей семей, с которыми работаем.

category: Робота з батьками


title: Тренінг для батьків „Традиції моєї родини - часточка сімейної педагогіки”

description:
Сценарій проведення тренінгу для батьків учнів 6-х класів із використанням педагогічної спадщини В. Сухомлинського. Зміст тренінгу складають завдання на формування в дорослих членів сімей потреби створювати та будувати авторську модель „щасливих батьківсько-дитячих взаємин”, за яких панують злагода,

                   взаємоповага, щирість, поступливість

category: Робота з батьками


title: Моральна свідомість учнів старшого шкільного віку

description:
У формуванні моральної свідомості учнів старшого віку особливого значення набуває принцип гармонійного поєднання свободи і необхідності. Основним видом діяльності, де це поєднання виступає безпосередньо і найбільш переконливо, є праця – навчальна, громадська, продуктивна. Праця стає для юнаків і

                  дівчат основним критерієм честі, гідності, совісті т всіх інших моральних цінностей. Що таке моральне виховання, якщо розглядати його з педагогічної точки зору, який його характер та основні закономірності? Треба сказати, що велике значення морального виховання в розвитку та формуванні особистості усвідомлювалось в педагогіці ще з давніх-давен. Багато хто з видатних педагогів минулого підкреслювали, що підготовка доброзичливої людини не може зводитися тільки до її освіти і розумового розвитку, і на перший план у вихованні висували моральне формування особистості. У своєму трактаті "Наставление нравов" видатний чеський педагог Я. А. Коменський цитував давньоримського філософа Сенеку, яки писав: "Навчись спершу добрим правилам моралі, а потім мудрості, бо без перших важко навчитися останній". Там же він наводить відомий народний вислів: "Хто встигає в науках, але відстає в добрих правилах моралі, той більше відстає, ніж встигає". Нині, коли в Україні обрано курс на побудову гуманного демократичного суспільства, що передбачає культ Людини і Народу, гуманні й демократичні відносини між людьми в усіх сферах життя, питання морального виховання виходять на одне з перших місць у системі виховання з пріоритетних напрямів реформування виховання в нашому суспільстві є такі: утвердження принципів загальнолюдської моралі – правди, справедливості, патріотизму, доброти, працелюбності, інших доброчинностей; прищеплення шанобливого ставлення до культури, звичаїв, традицій усіх народів, о населяють Україну; виховання духовної культури особистості; створення умов для вибору нею своєї світоглядної позиції; формування глибокого усвідомлення взаємозв’язку між ідеями свободи, правами людини та її громадянською відповідальністю. Основні засади морального виховання старшокласників У системі роботи шкіл, які здійснюють програмне завдання – всебічний, гармонійний розвиток особи, важливе місце належить моральному вихованню. Мораль одна з форм суспільної свідомості, як сукупність принципів норм і правил, що регулюють поведінку людей відповідно до суспільних інтересів. Характерною особливістю моралі є те, що вона принижує всі сфери людської діяльності і спрямовує поведінку особистості з точки зору протилежності добра і зла. Основними регуляторами моральної поведінки є совість, сором та усвідомлення обов’язку. У процесі історичного розвитку людства, відповідно до зміни способів суспільного виробництва розвивалась, змінювалась і мораль. Усвідомлення моральних норм суспільства і створення моральних переконань, ідеалів і звичок поведінки стимулюють громадську і творчу активність людини, визначають мотиви її діяльності, тим самим впливають і на суспільних розвиток. Виховання підлітків і юнацтва в дусі моралі українців – першорядне і вузлове завдання школи. В "Основних напрямах реформи загальноосвітньої і професійної школи" визначено, що "школа зобов’язана виробляти внутрішню потребу жити і діяти за принципами моралі, неухильно додержувати правил співжиття. З ранніх років вона повинна виховувати в учнів колективізм, чесність і правдивість, вимогливість і принциповість, стійкість і мужність характеру. Моральне виховання розглядається в педагогіці як цілісний процес, спрямований на формування у дітей т молоді моральної свідомості, моральних почуттів та моральної поведінки, а також моральних рис особистості. В процесі виховання суспільні норми мають перетворюватися у внутрішні регулятори поведінки кожної людини. Усвідомлені і засвоєні людиною моральні принципи набувають нових функцій саморегуляції, стають основою самовдосконалення особистості, а через це й суспільства. Отже моральне виховання входить у систему формування цілісної особистості, яка характеризується єдністю свідомості, моральних мотивів поведінки і суспільно корисної діяльності. Моральна свідомість існує як суспільна й індивідуальна. Перша формується суспільним способом життя, друга – є наслідок виховного впливу суспільства і спеціальних виховних організацій. Предметом морального виховання є індивідуальна моральна свідомість. Компонентами матеріальної свідомості є моральні переконання і моральні оцінки. Моральні переконання – це внутрішньо прийняті особистістю, укорінені в її свідомості уявлення і поняття про добро і зло, про правильні і неправильні моральні відносини; це, інакше кажучи, стійкі, тверді погляди людини на свою власну поведінку і поведінку інших людей. Завдання школи полягає в тому, щоб учні глибоко усвідомили зміст і значення справжніх моральних цінностей, суть критеріїв моральної краси, справедливості, принциповості, честі, гідності, обов’язку, совісті і відповідно до них поводилися, неухильно керувалися ними на кожному кроці свого життя. Моральна оцінка – це внутрішня міра, якою користується людина у своєму ставленні до своєї власної поведінки, так і поведінки інших людей, суспільних подій і явищ. Вона обумовлюється досвідом людини, її світоглядом, інформацією про предмет оцінки. Структура моральної оцінки включає об’єктів оцінки, суб’єкт, оціночні критерії. Моральна оцінка має винятково важливу роль у становленні особистості і її моральної свідомості. Тісно пов’язана із потребами, інтересами, почуттями, вона об’єктивно відображає її ставлення до дійсності, її моральне обличчя. Виявляється моральна оцінка у моральних судженнях. Завдання школи - формувати й розвивати в учнів пристрасні почуття відданості своєму краєві, любові до Батьківщини, громадської честі, трудового обов’язку, нетерпимості до порушень суспільних інтересів та інші високі і благородні почуття будівника України. Тільки весь комплекс таких почуттів, злитих з відповідними переконаннями, створює морально цілісну особистість. Виховання моральної свідомості нерозривно поєднане із формування у дітей, підлітків і молоді оцінного ставлення до явищ дійсності, яке виявляється в актах поведінки і служить її мотивом. На основні моральної свідомості і почутті формуються моральні звички – уставлені, міцно закріплені внаслідок багаторазового повторення практичні способи поведінки людини. Перетворившись на звички, норми поведінки виступають як постійний важіль всієї життєдіяльності особистості. Людина, в якої виробились стійкі моральні звички, завжди діє відповідно до своїх переконань, почуттів, тому, що діяти, поводитися інакше вона просто не може – звички стали її натурою, невід’ємною якістю її характеру. Обов’язок школи, педагогів – формувати в учнів тільки такі звички поведінки в колективі, в сім’ї в суспільстві, які відповідають вимогам моралі. Формування моральної свідомості, почуттів і звичок – це єдиний процес, наслідок якого є створення морально повноцінної, духовно багатої і щасливої людини нового світу. Серед провідних завдань морального виховання особливої ваги набуває формування у школярів громадянської відповідальності, активної життєвої позиції, як стрижневої моральної якості. Шляхи морального виховання старшокласників Завдання і зміст морального виховання старшокласників становить своєрідну модель формування особистості, функціонування якої залежить від віку дітей і способів її використання. Співвідношення між завданнями і засобами морального виховання перебувають у діалектичній єдності. Виховання моральних якостей відбувається двома основними шляхами: учням роз’яснюють моральні норми суспільства і організовують їхню діяльність відповідно до цих норм. Нерозривна єдність цих двох сторін виховного впливу робить можливим перехід знань у внутрішні глибокі і стійкі компоненти свідомості, які у свою чергу позначаються на поведінці людини. Слід підкреслити, що методи морального виховання не можуть бути механічно розмежовані. Вони тісно переплетені між собою, взаємно проникають один в одного і виступають як органічне ціле, як єдина система засобів виховного шляху. В силу цього аж ніяк не можна протиставляти різні методи морального виховання з точки зору їх "більшої" чи "меншої" ефективності. "Ніякого засобу, - говорив А. С. Макаренко, - не можна розглядати відокремлено від системи. Ніякого засобу взагалі, хоч би який ми взяли, не можна визнати ні добрим, ні поганим, якщо ми розглядатимемо його окремо від інших засобів, від цілої системи. від цілого комплексу впливів. Моральне життя людини – це наслідок впливу інформації про моральні норми, на її ставлення до суспільства, до інших людей і до самої себе. Учні засвоюють у школі не тільки знання з предметів, передбачених навчальним планом, а й певну систему теоретичних та нормативних знань з етики – науки про мораль. Етичними знаннями вчитель озброює учнів шляхом роз’яснення принципів і норм моралі в процесі викладання навчального матеріалу, особливо з гуманітарних дисциплін. Цій же меті сприяють спеціальні розповіді вчителя, етичні бесіди та диспути, що проводяться у поза навчальний час, обговорення конкретних питань етики на зборах, в класах та між класних колективах (зокрема, після відвідання театру, кіно, музею та ін.), на читальних конференціях, на факультативах з основ моралі. Він підкреслював, що наша суспільна практика, історія і сучасна діяльність партії і народу дають багатющий матеріал для захоплюючого, переконливого викладання науково-етичних знань, для морального зростання колективу, для створення кожним членом колективу своєї особистої моральної програми, без якої не можна уявити собі розвиток нової людини. Роз’яснення етичних норм має бути спрямоване, в першу чергу, на засвоєння учнями знань про правила поведінки. Знання про мораль не можуть бути абстрактними. Вони тісно пов’язуються з усією системою наукових знань, природно випливають з них. Розповідаючи про ті чи інші факти і явища суспільного життя, вчитель може і повинен давати їм моральну оцінку, формуючи тим самим в учнів правильні моральні поняття і уявлення. Так, розповідаючи про історичні події, він має змогу впливати на вироблення в учнів таких понять, як героїзм, ідейність, патріотизм, принциповість і т. д.; розкриття художнього образу служить створенню уявлень про хороші і погані риси характеру, про позитивні і негативні сторони поведінки людини. В процесі викладання будь-якого предмету можна і треба використовувати (в логічному зв’язку з матеріалом, що вивчається) яскраві і влучні висловлювання видатних людей про норми поведінки – моральні сентенції, афоризми тощо, а також народні прислів’я і приказки. Важливим чинником морального розвитку учнів у процесі навчання є їхнє емоційне ставлення до засвоювання знань. І при слуханні розповіді вчителя, і при читанні книжки глибше западає в душу, краще запам’ятовується і стає основою міцних переконань той матеріал, який сприйнято не тільки розумом, а й почуттям. Тому, добираючи матеріал для уроку, учитель мусить передбачати вплив і на мислення, і на почуття учнів. Особливо легко викликати у дітей, а ще більше в підлітків і юнаків переживання, пов’язані з героїзмом, мужністю, хоробрістю. Значно важче викликати позитивні почуття тоді, коли факти не яскраві, буденні, малопомітні. В таких випадках треба особливо старанно добирати і аналізувати матеріал з погляду його емоційної наснаженості. Діти схильні бачити все яскраве, виразне й красиве в оточенні. Але вони далеко не завжди помічають прекрасне там, де шлях до героїчного, високого, благородного йде через довгу важку, одноманітну працю. Тим часом треба розкривати моральну цінність саме такої малопомітної, терплячої і наполегливої праці. Впливає на почуття новизна, незвичайність фактів. Те, про що учні вже чули кілька разів, не діє на емоції з такою ж силою, як раніше. Поновлює силу почуттів висвітлення відомого в нових зв’язках, які розкривають непомічені раніше сторони явищ і фактів. Сила почутті залежить також від майстерності висвітлення матеріалу, зокрема, від умілого використання художньої мови, засобів образотворчого мистецтва. Почуття збуджуються й тоді, коли для розкриття тієї чи іншої моральної норми використовуються факти з близького і зрозумілого дітям оточення. Роз’яснення етичних норм повинно викликати прагнення о дії. Учитель добивається цього різними шляхами, зокрема наводячи характерні приклади, які стають взірцем для школярів, породжують у них бажання активно боротися за справедливість або прикладу негативного характеру, що збуджують в учнів, які завинили, сором за свою поведінку і прагнення виправити її. Однак роз’яснення етичної норми не може перетворюватись на настирливе втовкмачування. Від голих, не підкріплених практикою повчать користі небагато. Вони не виключають тих активних переживань, які спонукають людину діяти, прагнути до самовдосконалення і не перетворюються у регулятивний механізм управління поведінкою дитини. Роз’яснення етичних норм при всій своїй великій виховній ролі, саме по собі, поза діяльністю вихованців, ще не завершує процесу формування їхньої морально свідомості. Осмислення і переживання моральних цінностей поєднується з безпосереднім втіленням їх у поведінці учнів, у практичних діях колективу, в якому при педагогічно доцільному керівництві між його членами складаються морально цінні взаємини. Прикладом моральних відносин є товариська взаємодопомога, дружба, солідарність, піклування про долю товариша. Можуть мати місце (якщо виховна робота будується неправильно) і негативні відносини – суперництво, заздрість, лицемірство, байдужість та ін. Завдання вчителя – створювати всією системою засобів виховного впливу такі моральні відносини, при яких би дитина переживала задоволення від того, що вона своїми вчинками, своєю поведінкою приносить радість людям, творить добро для них. Це – азбука морального виховання. Особливість лише тоді починає набувати стійких моральних якостей, коли цьому сприяють і об’єктивні умови, її позиція у колективі, значимість соціальної ролі, яку вони виконує. Соціальна роль дитини у колективі обумовлюється громадського роботою, яку вона виконує і створенням про неї певної думки. Основним завданням включення дитини в життя і діяльність колективу є соціальна координація її поведінки і приведення її у відповідності до вимог суспільства. Спілкування у діяльності і через спільну діяльність впливає на моральне обличчя дитини, збагачує її моральний досвід, задовольняє потребу у самоствердженні. Громадська активність дитини забезпечується на думку А. С. Макаренка, тим, що дитина виконує різні соціальні функції: організатори (лідера) і виконавця. У такій ситуації відбувається активний процес усвідомлення моральних обов’язків і відповідальності перед колективом та відповідних цьому установок і мотивів діяльності й поведінки. Враховувати вікові особливості дітей необхідно не тільки в змісті, а й у методах морального виховання. У формуванні моральної свідомості учнів старшого віку особливого значення набуває принцип гармонійного поєднання свободи і необхідності. Основним видом діяльності, де це поєднання виступає безпосередньо і найбільш переконливо, є праця – навчальна, громадська, продуктивна. Праця стає для юнаків і дівчат основним критерієм честі, гідності, совісті т всіх інших моральних цінностей. Юність – це пора активного прагнення людини знайти своє місце в колективі, в суспільстві, утвердитися в ньому, чітко і ясно визначити своє громадське обличчя. У зв’язку з цим як вирішальні чинники стимулювання свідомої діяльності і поведінки старшокласники стимулювання свідомої діяльності і поведінки старшокласника виступають: ставлення до нього колективу і його власна участь у громадському житті. В цей період розвитку учнів особливо зростає роль організації, яка відкриває широкий шлях до творчої громадсько-політичної діяльності, для прямого безпосереднього виявлення громадських почуттів і почуття відповідальності перед суспільством. Моральне виховання в юнацькому віці тісно переплітається. таким чином, з ідейно-політичним вихованням. Слід підкреслити, що методи морального виховання не можуть бути механічно розмежовані. Вони тісно переплетені між собою, взаємно проникають один в одного і виступають як органічне ціле, як єдина система засобів виховного шляху. В силу цього аж ніяк не можна протиставляти різні методи морального виховання з точки зору їх "більшої" чи "меншої" ефективності. "Ніякого засобу, - говорив А. С. Макаренко, - не можна розглядати відокремлено від системи. Ніякого засобу взагалі, хоч би який ми взяли, не можна визнати ні добрим, ні поганим, якщо ми розглядатимемо його окремо від інших засобів, від цілої системи. від цілого комплексу впливів. Моральне життя людини – це наслідок впливу інформації про моральні норми, на її ставлення до суспільства, до інших людей і до самої себе. Учні засвоюють у школі не тільки знання з предметів, передбачених навчальним планом, а й певну систему теоретичних та нормативних знань з етики – науки про мораль. Етичними знаннями вчитель озброює учнів шляхом роз’яснення принципів і норм моралі в процесі викладання навчального матеріалу, особливо з гуманітарних дисциплін. Цій же меті сприяють спеціальні розповіді вчителя, етичні бесіди та диспути, що проводяться у поза навчальний час, обговорення конкретних питань етики на зборах, в класах та між класних колективах (зокрема, після відвідання театру, кіно, музею та ін.), на читальних конференціях, на факультативах з основ моралі. Він підкреслював, що наша суспільна практика, історія і сучасна діяльність партії і народу дають багатющий матеріал для захоплюючого, переконливого викладання науково-етичних знань, для морального зростання колективу, для створення кожним членом колективу своєї особистої моральної програми, без якої не можна уявити собі розвиток нової людини. Роз’яснення етичних норм має бути спрямоване, в першу чергу, на засвоєння учнями знань про правила поведінки. Знання про мораль не можуть бути абстрактними. Вони тісно пов’язуються з усією системою наукових знань, природно випливають з них. Розповідаючи про ті чи інші факти і явища суспільного життя, вчитель може і повинен давати їм моральну оцінку, формуючи тим самим в учнів правильні моральні поняття і уявлення. Так, розповідаючи про історичні події, він має змогу впливати на вироблення в учнів таких понять, як героїзм, ідейність, патріотизм, принциповість і т. д.; розкриття художнього образу служить створенню уявлень про хороші і погані риси характеру, про позитивні і негативні сторони поведінки людини. В процесі викладання будь-якого предмету можна і треба використовувати (в логічному зв’язку з матеріалом, що вивчається) яскраві і влучні висловлювання видатних людей про норми поведінки – моральні сентенції, афоризми тощо, а також народні прислів’я і приказки. Важливим чинником морального розвитку учнів у процесі навчання є їхнє емоційне ставлення до засвоювання знань. І при слуханні розповіді вчителя, і при читанні книжки глибше западає в душу, краще запам’ятовується і стає основою міцних переконань той матеріал, який сприйнято не тільки розумом, а й почуттям. Тому, добираючи матеріал для уроку, учитель мусить передбачати вплив і на мислення, і на почуття учнів. Особливо легко викликати у дітей, а ще більше в підлітків і юнаків переживання, пов’язані з героїзмом, мужністю, хоробрістю. Значно важче викликати позитивні почуття тоді, коли факти не яскраві, буденні, малопомітні. В таких випадках треба особливо старанно добирати і аналізувати матеріал з погляду його емоційної наснаженості. Діти схильні бачити все яскраве, виразне й красиве в оточенні. Але вони далеко не завжди помічають прекрасне там, де шлях до героїчного, високого, благородного йде через довгу важку, одноманітну працю. Тим часом треба розкривати моральну цінність саме такої малопомітної, терплячої і наполегливої праці. Впливає на почуття новизна, незвичайність фактів. Те, про що учні вже чули кілька разів, не діє на емоції з такою ж силою, як раніше. Поновлює силу почуттів висвітлення відомого в нових зв’язках, які розкривають непомічені раніше сторони явищ і фактів. Сила почутті залежить також від майстерності висвітлення матеріалу, зокрема, від умілого використання художньої мови, засобів образотворчого мистецтва. Почуття збуджуються й тоді, коли для розкриття тієї чи іншої моральної норми використовуються факти з близького і зрозумілого дітям оточення. Роз’яснення етичних норм повинно викликати прагнення о дії. Учитель добивається цього різними шляхами, зокрема наводячи характерні приклади, які стають взірцем для школярів, породжують у них бажання активно боротися за справедливість або прикладу негативного характеру, що збуджують в учнів, які завинили, сором за свою поведінку і прагнення виправити її. Однак роз’яснення етичної норми не може перетворюватись на настирливе втовкмачування. Від голих, не підкріплених практикою повчать користі небагато. Вони не виключають тих активних переживань, які спонукають людину діяти, прагнути до самовдосконалення і не перетворюються у регулятивний механізм управління поведінкою дитини. Роз’яснення етичних норм при всій своїй великій виховній ролі, саме по собі, поза діяльністю вихованців, ще не завершує процесу формування їхньої морально свідомості. Осмислення і переживання моральних цінностей поєднується з безпосереднім втіленням їх у поведінці учнів, у практичних діях колективу, в якому при педагогічно доцільному керівництві між його членами складаються морально цінні взаємини. Прикладом моральних відносин є товариська взаємодопомога, дружба, солідарність, піклування про долю товариша. Можуть мати місце (якщо виховна робота будується неправильно) і негативні відносини – суперництво, заздрість, лицемірство, байдужість та ін. Завдання вчителя – створювати всією системою засобів виховного впливу такі моральні відносини, при яких би дитина переживала задоволення від того, що вона своїми вчинками, своєю поведінкою приносить радість людям, творить добро для них. Це – азбука морального виховання. Особливість лише тоді починає набувати стійких моральних якостей, коли цьому сприяють і об’єктивні умови, її позиція у колективі, значимість соціальної ролі, яку вони виконує. Соціальна роль дитини у колективі обумовлюється громадського роботою, яку вона виконує і створенням про неї певної думки. Основним завданням включення дитини в життя і діяльність колективу є соціальна координація її поведінки і приведення її у відповідності до вимог суспільства. Спілкування у діяльності і через спільну діяльність впливає на моральне обличчя дитини, збагачує її моральний досвід, задовольняє потребу у самоствердженні. Громадська активність дитини забезпечується на думку А. С. Макаренка, тим, що дитина виконує різні соціальні функції: організатори (лідера) і виконавця. У такій ситуації відбувається активний процес усвідомлення моральних обов’язків і відповідальності перед колективом та відповідних цьому установок і мотивів діяльності й поведінки. Враховувати вікові особливості дітей необхідно не тільки в змісті, а й у методах морального виховання. У формуванні моральної свідомості учнів старшого віку особливого значення набуває принцип гармонійного поєднання свободи і необхідності. Основним видом діяльності, де це поєднання виступає безпосередньо і найбільш переконливо, є праця – навчальна, громадська, продуктивна. Праця стає для юнаків і дівчат основним критерієм честі, гідності, совісті т всіх інших моральних цінностей. Юність – це пора активного прагнення людини знайти своє місце в колективі, в суспільстві, утвердитися в ньому, чітко і ясно визначити своє громадське обличчя. У зв’язку з цим як вирішальні чинники стимулювання свідомої діяльності і поведінки старшокласники стимулювання свідомої діяльності і поведінки старшокласника виступають: ставлення до нього колективу і його власна участь у громадському житті. В цей період розвитку учнів особливо зростає роль організації, яка відкриває широкий шлях до творчої громадсько-політичної діяльності, для прямого безпосереднього виявлення громадських почуттів і почуття відповідальності перед суспільством. Моральне виховання в юнацькому віці тісно переплітається. таким чином, з ідейно-політичним вихованням. Всім цим зумовлюються і завдання педагогів. Поряд з поглибленим роз’ясненням принципів комуністичної мораль треба залучати до активної участі в громадському житті кожного старшокласника, причому не тільки як виконавця, а й як організатора. Поле для виявлення громадської активності учнів старшого віку необмежене: різностороння організаторська діяльність в учнівському колективі, робота з піонерами й жовтенятами, виступи з доповідями і лекціями на наукові та політичні теми, участь в атеїстичній пропаганді серед населення, художня самодіяльність, робота в учнівських клубах, гуртках, наукових товариствах, різноманітна суспільно корисна і продуктивна праця. Педагоги повинні зважати на певну "дорослість" юнаків і дівчат, н особливості їхнього мислення, на глибину та інтенсивність їх емоційного життя. Моральні почуття старшокласників формуються й розвиваються під впливом фактів і явищ навколишнього середовища, художньої літератури, кіно, телебачення, на основі набагато ширшої, ніж у підлітковому віці, наукової інформації. Завдання педагогів – спрямувати ці впливи на правильний шлях, на спонукання вихованців до вияву най благородніших переживань громадської честі, справедливості, любові до соціалістичної Вітчизни, од народу, до праці на благо суспільства. Вихователі не можуть не заважати і н той факт, що при умові нормального розвитку вихованців у роки їх юності починає виявлятися чисте і благородне почуття любові, яке відбивається на всьому духовному житті людини. Це, природно, вимагає від педагогів надзвичайного тактовної, обережної і делікатної роз’яснювальної роботи, спрямованої на встановлення здорових відносин між хлопцями і дівчатами: відносин, пройнятих духом взаємної пошани, дружби, товариської взаємодопомоги, скромності, стриманості, відповідальності перед колективом і своїм власним майбутнім. Головне у вихованні старшокласників – добиватися, щоб самі вихованці прагнули до моральної чистоти. Вся система методів морального виховання, які застосовуються у старших класах школи (бесіди, лекції диспути, громадська діяльність тощо), має бути спрямована на розвиток самосвідомості учнів, на самовиховання і самовдосконалення. Робота з важковиховуваними дітьми У практиці роботи школи трапляються випадки, коли використовувані педагогами засоби виховного впливу не забезпечують нормального розвитку деяких дітей. Здебільшого це буває тоді, коли вчителя мають справу з дітьми, яких прийнято називати "важковиховуваними" і "педагогічного занедбаними". У сучасній педагогічній та психологічній літературі знаходимо характеристику двох груп таких дітей, відповідно до причин, що викликають різні відхилення від звичайних норм поведінки. До першої групи належать діти, у яких, внаслідок ненормальних умова їхнього життя в сім’ї, негативного впливу з боку батьків та недоліків у шкільному вихованні, сформувалися більш чи менш сталі звички недисциплінованої поведінки; до другої – діти, недисциплінованість яких зумовлюється порушеннями психічного здоров’я, неврозами, надмірною імпульсивністю, руховими розладами. Поведінка і характер важковиховуваних дітей складаються, як правило, під впливом гострих конфліктів з оточенням. Завчасно не ліквідовані серйозні конфліктні ситуації, у які потрапляє дитина, неминуче відбиваються н ї навчанні і поведінці, породжують надзвичайно велику збудливість, затримують розвиток процесів гальмування. Іноді вади характеру і поведінки дітей бувають пов’язані з природженими властивостями їхньої нервової системи, але в більшості випадків такі вади з’являються в силу несприятливих умов морального життя в сім’ї сварки батьків, пияцтво, розлучення та ін.). Ефективний стан дітей і підлітків як першої, так і другої групи посилюється відсутністю успіхів у основній їхній діяльності – навчанні. В зв’язку з цим у колективі вони посідають невідповідне своєму прагненню місце, їхні стосунки з учителями й учнями стають емоційно напруженими, все більш загострюються і приводять зрештою до встановлення стереотипних форм поведінки з переважанням агресивності і негативізму. Конфлікти учня з оточенням можуть набрати різних форм, але найбільш типовими серед них є: а) конфлікт з учителем, який не зрозумів учня, образив його, виявив безтактність, грубість, несправедливість; б) конфлікт з колективом школярів, що виникає тоді, коли з тих чи інших причин, у прихованій чи відкритій формі колектив принижує учня або й бойкотує його і, нарешті, в) конфлікт з сім’єю, доведений до такого ступеня, коли учень своє негативне ставлення до рідних переносить на взаємини з усіма іншими людьми і, в першу чергу, - з учителями і товаришами. Загострення стосунків з членами сім’ї, педагогами, товаришами викликає такі реакції учня, як: намагання утвердити свою особу, свою "гідність" за допомогою буфонади, блазнювання, зухвалих вчинків; цілковита байдужість до шкільного життя і шукання "друзів" на стороні, серед старших людей з сумнівним моральним обличчям, що спричиняється часом до порушень громадського порядку і злочинних дій. Покарання, до яких вдається в подібних випадках учитель, не дають бажаних наслідків. Більш того: кара часто навіть поглиблює конфлікт. Щоб успішно впливати на важковиховуваних учнів, потрібно передусім знати причини недисциплінованості і робити все можливе для усунення їх. При цьому слід враховувати, що нерідко буває так, коли безпосередня причина не пральної поведінки вже зникла, але залишила наслідки, які продовжують зумовлювати його недисциплінованість. Пошлемось на приклад. Батьки одного з учнів 6-го класу вирішили розлучитись. Підготовка до розлучення супроводжувалась взаємними образами, які гостро сприймав хлопець. Він став пропускати уроки, відмовлятися від виконання навчальних завдань. Тим часом батьки порозумілися, не розлучились, у сім’ї встановився лад Та, незважаючи на це, поведінка хлопця н тільки не змінилася на краще, а навіть погіршала. Він почав тікати з дому, зовсім не з’являвся до школи. Таким чином, причина, що викликала недисциплінованість учня, зникла, але це н привело автоматично до поліпшення його поведінки. Тепер уже потрібно було з’ясувати, чи негативізм учня є лише наслідком втрати поваги до дорослих, чи він викликаний психічними змінами, історичними порушеннями діяльності нервової системи. В першому випадкові треба, очевидно, визначити і здійснити певний комплекс педагогічний дій, у другому, - застосувати лікувальні засоби. Дійову систему методів і прийомів виховного шляху можна накреслити лише тоді, коли вчитель добре знає учня, його батьків, рідних, друзів, моральну атмосферу, в якій він живе, його запити, нахили, інтереси, стан здоров’я та ін. Щоб змінити поведінку учні, педагоги продумують план індивідуальної роботи з ним, маючи на увазі: а) забезпечення учневі такого місця в колективі, яке б задовольняло його парення до спілкування з товаришами, б) створення умов для появи і зміцнення здорових емоцій, пов’язаних з навчанням, суспільно корисною працею, громадським життям, в) роз’яснення учневі етичних норм та вправляння його в позитивних формах поведінки. Перевіреним і виправданим практикою способом залучення всіх без винятку дітей і підлітків до активної участі в житті учнівського (класного, а потім і загально шкільного) колективу є організація товаришування ат виконання громадських доручень. Учневі, який так чи інакше "випадає із норми", учитель і колектив спеціально добирають доручення, обережно, тактовно допомагають успішно виконати і з максимальною доброзичливістю оцінюють зроблене. Враховуючи надмірну емоційність ат імпульсивність важковиховуваних учнів, їм слід доручати таку громадську роботу, виконання якої не вимагає тривалого часу, але дає виразні, помітні і важливі для колективу наслідки. Хорошою оцінкою виконаної роботи учнівський колектив висловлює довіру до свого товариша, морально підтримує його, викликає в нього задоволення (спочатку, можливо і мало помітне) і бажання ще краще виявити себе. Підозріле і вороже ставлення "важкого" учні до колективу змінюється на терпиме, а далі й на позитивне, він поступово навчається поважати думку товаришів у дорожити нею. У роботі з важковиховуваними дітьми виняткову роль відіграє формування в них почуття "завтрашньої радості", перспектива здобути успіх і саме цим завоювати собі авторитет серед товаришів. Збудження позитивних емоцій А. С. Макаренко вважав запорукою реальних змін у громадській позиції вихованців. Важковиховувані діти вчаться, як правило, погано, двійка є постійним супутником їхнього шкільного життя. Ця відсутність успіху породжує у надмірно емоційних дітей протест. Переживання ж успіху змінює позицію учня. Відомий радянський фізіолог В. М. Введенський переконливо довів, що успіх у діяльності є потребою людини. Почуття успіху відкриває шлях до самоутвердження учня в колективі, викликає в нього прагнення до цілковитого подолання своїх вад і докорінної зміни своєї поведінки. Але для цього потрібна, крім усього іншого, правильна система вимог до діяльності учня. Нервозність та руховий "неспокій", властивий важковиховуваним дітям та підліткам, не дозволяє їм ритмічно організовувати свою працю і послідовно виконувати її частинами, а прогалини в знаннях та відсутність навичок правильної організації роботи не дають можливість успішно доводити її до кінця. Тому вчитель розподіляє роботу кожного такого учня на чітко визначені елементи і оцінює спочатку лише ту її частину, яку взято під особливий контроль. Варіантів індивідуальних завдань може бути дуже багато, але їх завжди треба добирати з орієнтацією на поступове просування учня вперед і відповідно до цього визначити поетапні контрольні вимоги. Тоді, коли одна із таких вимог виконана учнем, встановлюється спеціальний контроль за реалізацією нової, більше складної вимоги. Виконуючи під керівництвом учителя та при дружній підтримці товаришів і цю вимогу, учень переконується: варто лише докласти певних зусиль і успіх буде забезпечений. Так поступово в учня формується віра в свої сили, почуття своєї повноцінності. Це приводить врешті і до нормалізації всієї його поведінки в колективі. Певними особливостями характеризується також роз’яснення важковиховуваним учням етичних норм, оскільки ці учні, порівняно з іншими, мають більш обмежені знання про мораль і здебільшого перекручено уявляють і тлумачать права поведінки людини. Враховуючи це, треба проводити з учнями, які в своїй поведінці відхиляються від встановлених норм, додаткові індивідуальні бесіди на етичні теми, брати до уваги негативний життєвий досвід цих учнів, на конкретних приклада розкривати хибність їхніх уявлень. Здійснювати всі ці заходи треба, звичайно, з максимальним тактом. Не слід, зокрема, виділяти важковиховуваних у якусь особливу категорію. Творче, цікаве, насичене багатим змістом життя шкільного колективу, тепле, батьківське, чуйне ставлення до дітей поєднане з твердою вимогливістю до них, індивідуальних підхід до кожного виховання, уміле, дохідливе роз’яснення норм моралі, правильна організація праці і дозвілля школярів, залучення їх до активної участі в продуктивній, громадській, суспільно-корисній праці, збудження в учнів переживання своїх успіхів у навчанні та інших видах діяльності, забезпечення єдності виховних впливів школи, сім’ї і громадськості – такі головні умови успішного морального виховання всіх, в тому числі й "важких" дітей. Висновок Мораль – це сукупність норм поведінки людей, що регулюють їх відношення до суспільства, нації, колективу, один до одного, підтримане особистим переконанням, традицією, суспільною думкою. Моральні норми складають основу моральності людини, але повністю її не визначають Моральність включає моральні погляди, теорії, переконання, почуття, відношення людей, моральну поведінку. Моральні почуття виражають запити, оцінки, відношення, спрямованість духовного розвитку особистості. У результаті формування почуття в системі морального виховання з’являється емоційне відношення до того, що раніше було байдужим. Моральні звички – це корисні для суспільства, стійкі форми поведінки (образ дії), які стають потребою людини і здійснюються в будь-яких ситуаціях і умовах. Моральна спрямованість – це стійка суспільна позиція особистості, що складається в результаті світоглядної основи, домінуючих мотивів поведінки і проявляється як властивість особистості в різних умовах і обставинах. Використана література 1. А. В. Лопухівська – Про виховання почуття відповідальності – 1989 р. 2. В. М. Чорнокозова – Бесіди на морально-етичні теми – 1996 р. 3. М. Д. Ярмаченко – Педагогіка – 1996 р.

category: Робота з батьками


title: Пресс-клуб для родителей „Педагогические раздумья”. (Рос. мова)

description:
Здравствуйте, дорогие гости, уважаемые родители! Приветствуем вас на заседании нашего пресс - клуба "Педагогические раздумья". Хозяевами нашего клуба и ведущими нашего заседания являются члены родительского комитета. Каждый клуб имеет свой девиз и эмблему. Есть они и у нас. Д

                  евиз клуба: "Человек – сумма ценностей, которую надо бережно культивировать, укреплять, беречь" М. Пришвин Наша эмблема – наши дети (на стенде висят фотографии детей). Учитель. "Обращаясь с ближними так, как они того заслуживают, мы делаем их только хуже. Обращаясь с ними так, как будто они лучше того, что они представляют в действительности, мы заставляем их становиться лучше", – писал Гёте. И сегодня мы на заседании клуба поведём разговор о том, как оказывать без назойливых, скучных нареканий эффективное воспитательное влияние на всё, что делают дети. Вам будут представлены педагогические ситуации. Оценивать их, находить правильное решение будете вы, уважаемые родители. Помогать вам будут наши эксперты – учителя, работающие в классе, инспектор по делам семьи и работе с несовершеннолетними, медицинский работник. Итак, наши дети со своими увлечениями, способностями, а также их семьи. I педагогическая ситуация. Представляет 1 родитель. Вечер. Вся семья в сборе. Мама и бабушка вяжут. Ирина играет. Тишина. Вдруг несмело начинает звучать бабушкин голос. Песню подхватывает мама. Иринка отрывается от игры, садится поближе и тоже начинает подпевать. Из соседней комнаты, заслышав песню, появляются папа и брат. Песня ширится, растёт, заполняет всё помещение. В Иринкиной семье любят песни. Особенно свои национальные. Не только поют, но и любят слушать. Иринка учится в музыкальной школе. Она увлечена музыкой и устраивает концерты для своих близких, подруг, кукол. Там звучат классические мелодии Чайковского, Моцарта. Папа рисует. Подсаживается сын. Вместе увлечены работой. Рождается чудо – совместное произведение (далее идёт оценочная характеристика педагогической ситуации). – Каково ваше отношение к такому семейному досугу? – Кто из вас приобщает своего ребёнка к миру искусства? – Как это делаете? – Какую музыку предпочитаете слушать? – Почему? – В чём видите воспитывающее значение искусства? На заседании присутствует музыкальная семья (фамилия). Давайте послушаем песни в их исполнении. Также у нас в гостях заслуженный художник Автономной Республики Крым Дервишев Ш. Д. со своим сыном Эмилем. Полюбуемся их произведениями – портретами знаменитых людей, пейзажами. Обращаемся к нашим экспертам – медицинскому работнику и инспектору по делам несовершеннолетних и просим их ответить на вопросы. – Каково влияние искусства на формирование личности ребёнка? – Есть ли среди детей, увлечённых искусством, правонарушители? – Если есть, то какой процент по отношению к другим правонарушителям? Вывод. Все виды искусства помогают ребёнку ярче видеть действительность, облагораживают чувства, делают человека отзывчивее. Наша задача – помочь ребёнку "открыть" дверь в мир прекрасного. Но поток звуков с утра до ночи нельзя обрушивать на голову ребёнка. В зависимости от того, какая музыка звучит, действует на слух ребёнка, развивается его музыкальный вкус. II педагогическая ситуация. Представляет 2 родитель. Праздник. За столом семья, гости. Спиртное. Наливает в стаканы отец. Сын подвигает свой стакан. Папа наливает и ему настоящее спиртное. Все пьют. Пьёт и сын, которому 5 лет. (Реплика отца такова: "Пусть пьёт сейчас, чтобы потом не был жаден до спиртного"). Идёт оценочная характеристика. – Насколько эта реплика убедительна и верна? (Диспут). Вывод делает медицинский работник. У родителей-алкоголиков исчезает любовь к семье, детям, труду. Человек совершает ошибки, ранее ему не свойственные. Так сердечный человек становится равнодушным, допускает аморальное поведение. У матери-алкоголички дети неухоженные, бледные, худые, недоедают. Часто возникает болезнь крови, наблюдается задержка умственного развития, заболевания органов пищеварения, печени. Ранний алкоголизм (5–7 лет) приводит к идиотизму. III педагогическая ситуация. Представляет 3 родитель. Каждый вечер мы докладываем отцу о своих школьных делах. Вернее даже не просто докладываем, а в полном смысле отчитываемся. Я и мой братишка садимся рядом, напротив нас за стол садится отец, и мы показываем свои дневники. Если нет хороших отметок, папа ведёт с нами беседу, почти всегда на одну и ту же тему: каким он был прилежным в детстве и как хорошо учился. Отец не терпит возражений, поэтому разговаривать, возражать или перебивать его мы не решаемся. Идёт оценочная характеристика. – Какой стиль внутрисемейных отношений царит в этом доме? – Что можно сказать об отце по этому рассказу? – Как скажутся такого рода эксперименты на ребёнке впоследствии? Вывод. Идёт явное подавление личности, нетерпимость к чужим мнениям. В такой семье дети вырастают или очень жестокими, или "ни рыба ни мясо". IV педагогическая ситуация. Представляет 4 родитель. "Знакомый незнакомец" (дети заранее писали сочинения о своей семье). – Кто из вас узнал себя в рассказе ребёнка? Далее проводится тестирование с родителями "Какой вы воспитатель". На основании результатов тестирования родители узнают, где у них сильные стороны, а где слабые. Делают для себя выводы. "Человек, умертвляющий свет, становится зверем. Рука, испепелившая очаг, – беспала. Глаза, наполненные местью, – не зрячи. Лицо, пред мукою немое, – лишь камень. Сапог у головы ребёнка – что может быть страшнее". Помните, родители, что на вас лежит обязанность не только накормить своих детей, обуть, одеть, но и помогать становлению хорошего человека, воспитанного, доброго. А дети – это барометр вашей жизни, её образа. Хорошо у вас в семье – хорошо детям. Плохо у вас – и у детей всё переворачивается вверх дном. Так пусть ваш ум будет добрым, а сердце – умным.

category: Робота з батьками


title: Лекция для родителей 1-го класса „Воспитание нравственных привычек у детей в семье”. (Рос. мова)

description:
Наш разговор сегодня о значении семьи в воспитании нравственных привычек у детей в семье. В нашей стране большое внимание уделяется всестороннему развитию человека, становлению высокого уровня его культуры, образованности, отношению к труду. Семья закладывает основы формирования всех этих качеств

                  . В первые годы жизни дети получают в семье первоначальные нравственные представления и физическую закалку, приобретают первые навыки труда, дисциплины, культуры поведения. Азбуку нравственного поведения дети начинают усваивать уже в дошкольные годы. Под влиянием родителей и воспитателей дошкольных учреждений они постепенно начинают понимать, что хорошо и что плохо в поведении окружающих их людей. У них вырабатываются простейшие навыки поведения: не мешать старшим, быть опрятным, уметь обратиться с просьбой и поблагодарить за оказанную услугу, всегда говорить правду, помочь товарищу. Что же родители могут делать дома, чтобы выработать эти простейшие навыки поведения до школы и продолжить с учителем воспитание у своих детей нравственных привычек? Главное – это установить стиль гуманных отношений в семье. А что значит такой стиль? Это взаимное уважение в отношениях взрослых между собой, между взрослыми и детьми и детей между собой. Это – доброжелательное отношение и сочувствие друг к другу, справедливость и честность, глубокая заинтересованность друг в друге и готовность помочь. Гуманный стиль требует определённого отношения семьи и к школе. Родители могут и обязаны вместе с сыном или дочерью попытаться разобраться в тех человеческих отношениях, которые связаны с учением. Поделиться с соседом красками на уроке, посочувствовать товарищу, неудачно ответившему на уроке, помочь ему разобраться в трудном для него материале, порадоваться успехам отстававшего в прошлом ученика – всё это достойнейшие темы для повседневного разговора за домашним столом. Большое значение в воспитании нравственных привычек – это воспитание тактичности. Воспитывать у детей тактичность нужно не столько словами, сколько личным примером, взаимным уважением в семье, в отношениях с соседями, личной сдержанностью. Как-то рассказывала одна учительница о своей ученице. Девочка сообразительная, аккуратная, но не складываются у неё дружеские отношения с одноклассниками. Поговорила она с мамой девочки. И тут многое прояснилось. Вспомнила она, как летом при дочери ссорилась с соседями из-за лишнего метра усадьбы, а в автобусе посоветовала дочери отвернуться к окну, чтобы никому не уступать место. Потом осуждала при детях жизнь соседки. Для ребёнка не прошло всё это бесследно. Есть дети, которые поражают учителей дерзостью, непримиримостью к замечаниям. Откуда это? Выясняется, что родители при детях недоброжелательно отзываются об учителях, сомневаются в объективности их оценок, вслух сетуют на излишнюю требовательность. Специальные исследования причин плохого поведения детей приводят к заключению, что корни зла чаще всего таятся в неустройстве семейной жизни: ссоры между родителями, пьянство, отсутствие необходимого ухода за детьми, грязь в быту. Ребёнок должен всё время наблюдать нормальные отношения между родителями. Известно выражение, что ребёнок воспитывает родителей. В нём кроется глубокий смысл: при одной мысли, что ребёнок может наблюдать родительские ссоры, должны умолкнуть страсти, восторжествовать разум. Ради правильного воспитания ребёнка иной раз следует превозмочь усталость, привести квартиру в порядок и привлечь к этому самого ребёнка. Мы хотим, чтобы наш ребёнок был дисциплинированным учеником, но часто забываем, что дисциплине он учится прежде всего и лучше всего, наблюдая порядок в доме и поддерживая его. Еще одна из бед – неупорядоченность режима. Засиживаются у телевизора, компьютера допоздна, ребёнок укладывается спать в 11–12 часов ночи, не высыпается, не успевает сделать зарядку, умыться, позавтракать, опаздывает в школу. Время обеда сегодня одно, а завтра другое. Приготовление уроков не регламентируется. Всё это порождает недисциплинированность. Нравственное воспитание начинается с пробуждения в ребёнке добрых чувств. Забота о людях, уважение к ним, внимание к их нуждам и самочувствию зреют в нежном сердце ребёнка с младенческого возраста как ответ на родительскую любовь и заботу. Любовь к ребёнку – естественное чувство родителей. Лишённый ласки, внимания, душевной теплоты со стороны своих родителей, ребёнок не получает стимулов для пробуждения и развития благородных человеческих чувств. Он приучается смотреть на людей лишь с точки зрения своей выгоды, замыкается, вырастает чёрствым человеком. Однако бывает и так, что неразумная, слепая любовь родителей является причиной развития в характере ребёнка эгоизма, грубости, безволия и лени. В семье у ребёнка должны быть свои обязанности, которые он неуклонно выполняет: помощь маме, уход за младшими, трудовые поручения. Послушание является самым элементарным качеством ребёнка. Когда дети послушны, легко поддерживать порядок в доме, классе, школе. Послушного ребёнка легче научить доступным его возрасту хорошим делам и выработать у него привычки нравственного поведения. Послушание основывается на авторитете и доверии. Ребёнок охотно слушается тех людей, которым доверяет и в справедливости требований которых он не сомневается. Как же воспитывать у детей послушание? Чтобы ответить на вопрос, необходимо выяснить, при каких условиях ребёнок становится послушным, оставаясь в то же время самостоятельным, деятельным и жизнерадостным, и что является помехой для выработки у ребёнка послушания. Необходимо настойчиво вырабатывать у ребёнка привычки культурного поведения, которые закреплены в правилах приличия. Неприлично появляться на людях неумытым, непричесанным, неопрятно одетым. Неприлично за общим столом проявлять жадность, чавкать, выходить из-за стола, пока не поели другие. Когда ребёнок задаёт вопрос, почему нельзя за столом чавкать, почему нужно здороваться со старшими первым, или почему нельзя перебивать человека, когда он разговаривает с другими, во всех подобных случаях достаточно сказать, что это неприлично, некрасиво, невежливо. Человек, соблюдающий правила приличия и обладающий хорошими манерами, прежде всего вежлив. Правила вежливости требуют, например, при обращении к посторонним людям говорить им "вы". В отношениях между родственниками и друзьями принято обращаться на "ты". Этим подчёркивается близость. Что потеряют мать, отец, если, обращаясь к ребёнку, не забудут сказать "пожалуйста"? Ребёнку будет очень приятно. Это будет способствовать формированию у него привычки подобного обращения к окружающим. Вежливость требует не кричать, избегать повышенного тона в разговоре. Взрослые довольно часто причиняют обиды детям. Почему бы им не извиниться перед ребёнком, которого они незаслуженно обидели? Авторитет взрослого от этого не пострадает, а для ребёнка радость сознания, что в нём признают личность, уважают его, снимет обиду. Мы с презрением относимся к человеку, который обманывает, и уважаем того, на чьё слово можно положиться. Ребёнок, которому с помощью обмана удаётся достигнуть желаемого, не перестанет лгать, пока ложь не будет всякий раз строго пресекаться. Поэтому самым верным способом борьбы с детской ложью является её разоблачение. Дети легко дают обещания и часто не выполняют их, несмотря на самые лучшие намерения. Ребёнку, который легкомысленно даёт любое обещание, уместно сказать: "Не торопись с обещаниями, ты не умеешь держать своего слова". Однако этим нельзя злоупотреблять. Если мы вообще перестанем доверять ребёнку, то тем самым подорвём его веру в собственные силы. Стремление ребёнка сохранить и закрепить за собой доверие товарищей и близких ему взрослых перерастает в чувство чести. Он начинает дорожить репутацией своей семьи, класса. Правильно поступают те родители, которые неуклонно требуют от своих детей быть честными всегда, подкрепляя требование своим примером и авторитетом. Если личный опыт ребёнка показывает, что потихоньку съеденная конфета так же вкусна, как и всякая другая, и что на тихонько взятые из папиного кармана деньги можно и сладостей, и игрушек купить, хотя и знает, что это называется воровством, и старшие запрещают это, то наивное детское воровство, укоренившись, превращается в привычку, в наклонность. Важным условием воспитания честности и предупреждения детского воровства является порядок, при котором ничто не может исчезнуть незаметно. Поэтому когда в семье, в школе подозревают кражу, нужно искать и подвергать осуждению виновника пропажи. Необходимо, чтобы он глубоко пережил, прочувствовал пагубность своего поведения. Итак, только совместными усилиями семьи и школы можно добиться, чтобы ребёнок усвоил нравственные привычки поведения в семье, школе, общественных местах.

category: Робота з батьками

grade: 1 клас


title: Батьківські збори „Мамо!”. (Рос. мова)

description:
Розробка зборів батьків учнів 5-го класу з методичними додатками, мета яких - моральна підтримка мам; залучити батьків до питання збагачення внутрішнього світу своїх дітей через спільне спілкування та показати батькам, як це можна зробити; допомогти батькам збагнути моральні цінності родинного спілк

                  ування

category: Робота з батьками

grade: 5 клас


title: Батьківський всеобуч «Вибираємо майбутнє» для батьків і учнів 9-11-х класів

description: Розробка заняття батьківського всеобучу на заявлену тему, мета якого - проведення профорієнтаційної роботи серед учнів і батьків; роз’яснення важливості та принципу неперервності освіти, своєчасного вірного вибору майбутньої професії, навчального закладу

category: Робота з батьками

grade: 9 клас